# data[].attributes.headline
לפרק א - רקע כללי על הנביא ירמיהו

# data[].attributes.subject
לפרק א - רקע כללי על הנביא ירמיהו

# data[].attributes.body
א. ייחוסו:
ירמיהו בן חלקיהו היה כהן, מהעיר ענתות. ע"פ חלק מהמפרשים היה ירמיהו מצאצאי אביתר הכהן אותו גירש שלמה המלך מירושלים לענתות, לאחר שהשתתף במרד אדוניה (ראה מלכים א פרק ב פס' כו), בעוד כהני ירושלים והמקדש היו זרע צדוק הכהן. מאידך, בספר מלכים מופיע כי שמו של הכהן הגדול בימי יאשיהו היה חלקיהו (מלכים ב פרק כב), ולפי זה יש שכתבו כי ייתכן והיה ירמיהו בנו של חלקיהו הכהן הגדול.

ב. הרקע לתקופת נביאותו:
כפי שלמדנו, ירמיהו ניבא במשך 40 שנה, החל מאמצע מלכות יאשיהו ועד לחורבן הבית. יאשיהו המלך, עלה לשלטון בגיל צעיר שמונה, לאחר שעבדי אביו, אמון, רצחוהו בתום שתי שנות מלכות בלבד, ועם הארץ המית את המורדים והמליך את יאשיהו.
כשעלה יאשיהו לשלטון היו חלקים נרחבים בעם דבוקים מאוד בע"ז ובתועבות הגוים, משום שלאחר מלכות אבי-סבו, חזקיהו הצדיק הגדול, בנו מנשה שמלך במשך 55 שנה מילא את ירושלים בתועבה ובעבודה זרה, וכך המשיך אחריו בנו אמון.
בשנת 18 ליאשיהו (5 שנים לאחר שהחל ירמיהו לנבא) חולל יאשיהו את המהפכה הרוחנית העצומה ביהודה, "וְכָמֹהוּ֩ לֹֽא־הָיָ֨ה לְפָנָ֜יו מֶ֗לֶךְ אֲשֶׁר־שָׁ֤ב אֶל־יְקֹוָק֙ בְּכָל־לְבָב֤וֹ וּבְכָל־נַפְשׁוֹ֙ וּבְכָל־מְאֹד֔וֹ כְּכֹ֖ל תּוֹרַ֣ת מֹשֶׁ֑ה וְאַחֲרָ֖יו לֹֽא־קָ֥ם כָּמֹֽהוּ: אַ֣ךְ׀ לֹֽא־שָׁ֣ב יְקֹוָ֗ק מֵחֲר֤וֹן אַפּוֹ֙ הַגָּד֔וֹל אֲשֶׁר־חָרָ֥ה אַפּ֖וֹ בִּֽיהוּדָ֑ה עַ֚ל כָּל־הַכְּעָסִ֔ים אֲשֶׁ֥ר הִכְעִיס֖וֹ מְנַשֶּֽׁה" (מלכים ב, כג, כה-כו).
בתקופת נבואת ירמיהו ידע האזור כולו תמורות: האמפריה האשורית האדירה היתה בשלבי קריסה סופיים, ואת מקומה הלכה ותפסה האמפריה הבבלית החדשה, כאשר המעצמה הותיקה מצרים ועמים נוספים באזור מנסים לבלום את האמפריה הבבלית מלהשתלט שוב על האזור.
לאחר מותו של יאשיהו בפתאומיות בקרב מגידו מול פרעה-נכה מלך מצרים, כאשר יאשיהו סירב לאפשר לו לעבור דרך ארצו למלחמה בבבל, המליך עם הארץ תחתיו את בנו יהואחז, אלא שכשחזר מלך מצרים ממסע הקרב מול בבל לאחר שלושה חדשים בלבד, הוא אסר את יהואחז, והמליך במקומו את אחיו אליקים, את שמו שינה ליהויקים. יהויקים הרשע מלך 11 שנה שבהם חזר והעלה את קרנם של רשעי ישראל ועובדי העבודה זרה ששבה לפשוט ביהודה, ואף רדף את ירמיהו ונביאים נוספים.
לאחר 11 שנות מלכות רבת קשים ואויבים מת יהויקים, ובנו יהויכן בן ה-18 מלך תחתיו לשלושה חדשים בלבד, שאחריהם נלקח בשבי על ידי נבוכדנצר מלך בבל בתום מצור קצר על ירושלים, והוגלה לבבל עם הגלות הגדולה של 'החרש והמסגר'.
מתניה דודו, (=בן יאשיהו ואחיהם של יהואחז ויהויקים) הומלך על ידי מלך בבל שכינהו 'צדקיהו'. לאחר 11 שנות מלכות, במהלכה מרד בבל (על סמך הבטחת עזרה ממצרים), פרץ נבוכדנצר לירושלים בתום מצור בן חצי שנה (מעשה בטבת עד תמוז), החריב את בית המקדש (בט' באב), הרג את צדקיה, והגלה את רוב יושבי הארץ לבבל.
בשנה זו תמה נבואת ירמיהו.

# data[].attributes.headline
לפרק א - ביאורים שונים במראה מקל השקד

# data[].attributes.subject
לפרק א - ביאורים שונים במראה מקל השקד

# data[].attributes.body
במשמעותו העמוקה של מראה מקל השקד שהראה ה' לירמיהו נאמרו פירושים רבים. בניגוד למראה השני - הוא איננו מראה נבואה בדבר בעתיד לקרות, אלא רק שה 'שוקד על דברו לעשותו', מנה הצורך במראה זה?
יש מבארים בדרך הפשט כי רצה ה' לומר לירמיהו שהנבואה אותה עומד הוא להראות לו תתרחש בקרוב, כדי שידגיש זאת לעם, או כדי שלא יחשוש פן ייתפס כנביא שקר כשאר הנבואה תתבטל או תשתהה מלבוא.
אולם בביאור מראה זה נאמרו בחז"ל ובמפרשים השונים דגשים רבים נוספים:
חז"ל ביארו שהשקד מקדים לפרוח לפני שאר האילנות, וכך הרעה תבוא בקרוב. עוד אמרו כי הזמן מפריחת השקד עד הוצאת פירותיו הוא 21 יום, ומראה זה רמז על 21 הימים שבין י"ז בתמוז בו הובעקה העיר (לחלק מן השיטות - גם בבית ראשון), לבין ט' באב בו חרב המקדש.
יש שביארו בדרך הדרוש, כי על השקדים כתוב בגמרא שאף על פי שמרים הם, אפשר למתקם על ידי האש. בזאת רצה ה' לרמוז לירמיהו כי אף נבואה קשה זו אפשר להפוך לטובה בכוח לימוד ושמירת התורה, שנמשלה לאש.

# data[].attributes.headline
לפרק ב - רצח הנביאים, בקשת העזרה ממצרים, ודרשת חז"ל על 'ראו דבר ה'

# data[].attributes.subject
לפרק ב - רצח הנביאים, בקשת העזרה ממצרים, ודרשת חז"ל על 'ראו דבר ה'

# data[].attributes.body
א.      'אכלה חרבכם נביאכם כאריה משחית' – ה' מוכיח את ישראל שבמקופ לקבל את מוסר הנביאים לאחר העונשים הפוקדים אותם, הם רוצחים את נביאיהם. המפרשים ציינו למספר מקומות בהם מצאנו מעשים שכאלה, ביניהם – רצח זכריהו בן יהוידע הכהן במקדש במצוות המלך יואש (דברי הימים ב, כד), רצח אוריה בן שמעיהו מקרית היערים על ידי המלך יהויקים (בימי ירמיהו), רצח נביאים רבים בממלכת ישראל בימי אחאב ואיזבל, ציווי ירבעם בן נבט לרצוח את הנביא מיהודה (מלכים א יג), לפי דרשת חז"ל – ישעיהו הנביא נרצח על ידי מנשה נכדו. יש לציין כי גם את ירמיהו ביקשו לרצוח מספר פעמים, וה' הצילו, כפי שנלמד בהמשך הספר.

ב.       'גם ממצרים תבושי כאשר בושת מאשור' – אחז מלך יהודה היה הראשון שפנה לאשור ושילם לו הון עתק, כדי להסיר מעליו את איום צבאות רצין מלך ארם ופקח מלך ישראל (מלכים ב, טז), זאת בניגוד להוראת ה' ביד הנביא ישעיהו (ישעיהו ז). סופו של דבר היה כי אשור החריבו והגלו את כל ישראל וכמעט את כל ממלכת יהודה, שניצלה לבסוף בנס בימי חזקיהו הצדיק. בשנות נבואת ירמיהו שקעה האמפריה האשורית, ונכבשה על ידי הבבלים, שביקשו להשתלט על איזורי הכיבוש האשוריים, ויהויקים הרשע שילם למצרים הון עתק בתקווה שיסייעו לו לעמוד כנגד צבאות בבל, אך המצרים הפרו את הבטחתם ולא סייעו ליהודה כלל כאשר נכבשה והוחרבה כליל על ידי הבבליים (מלכים ב, כג-כד).

ג.        'הדור אתם, ראו דבר ה'!' – חז"ל דרשו על לשון הראיייה שבפסוקף כי ירמיהו הראה לעם את צנצנת המן שהטמין משה, וז"ל המדרש:

"הדור אתם ראו דבר ה'. זה שאמר הכתוב קח צנצנת אחת ותן שמה מלא העומר מן, ר' אליעזר אומר לימות ירמיה למשמרת, שבשעה שאמר ירמיה לישראל מפני מה אין אתם עוסקים בתורה אמרו לו אם אנו עוסקים בתורה במה נתפרנס, באותה שעה הוציא להם ירמיה צנצנת המן אמר להם ראו אבותיכם שהיו עוסקים בתורה במה נתפרנסו, אף אתם עסקו בתורה והמקום מפרנס אתכם מזה, וזה אחד משלשה דברים שעתיד אליהו להעמיד לישראל צנצנת המן, וצלוחית של מי נדה, צלוחית של שמן המשחה, ויש אומרים אף מקלו של אהרן ושקדיו ופרחיו".

# data[].attributes.headline
לפרק ג - הבהרת הרקע לנבואה ודברי מוסר מעשיים שלמדו הראשונים מנבואה זו

# data[].attributes.subject
לפרק ג - הבהרת הרקע לנבואה ודברי מוסר מעשיים שלמדו הראשונים מנבואה זו

# data[].attributes.body
א. הרקע לנבואה
הנבואה שבפרקנו, בהמשך לנבואה שבפרק הקודם, עוסקת בכובד חטאי יהודה ובתביעתם שה' יושיעם לאחר ששבים תשובת-שקר חיצונית וממשיכים לעשות הרע. בפרקנו נאמר בפירוש באחת הפרשיות כי היא נאמרה בימי יאשיהו. כפי שלמדנו, ירמיהו החל את נבואתו בשנת 13 ליאשיהו המלך, שעלה לכסאו בגיל צעיר מאוד לאחר כשישים שנה שאביו וסבו, אמון ומנשה, החדירו ליהודה כל תועבה אפשרית. בשנה ה-18 למלכותו החל יאשיהו לחולל בעם מהפכת תשובה עצומה, המתוארת בספר מלכים  ב (פרקים כב-כג) ובדברי הימים ב (פרקים לד-לה). אולם, לאחר 13 שנה, נהרג יאשיהו הצעיר במפתיע על ידי פרעה נכה מלך מצרים. חז"ל (תענית כב ב) אמרו שהסיבה לכך היא שדורו של יאשיהו לא שבו באמת כמותו ולא היו צדיקים כפי שחשב.
לפי זה, ייתכן שנבואות אלו עוסקות בשנותיו הראשונות של יאשיהו, קודם מהפכת התשובהה הגדולה, אך ייתכן גם כי הן עוסקות בשנים שלאחר מהפכת התשובה, אלא שירמיהו מוכיח את האנשים הרבים מעמ"י שחזרו בתשובה רק כלפי חוץ מיראת המלך אך המשיכו בסתר בכל התועבות שהורגלו אליהן.
ב. יהודה וישראל
כזכור, ממלכת ישראל גלתה כשבעים שנה לפני נבואת ירמיהו, בימי חזקיהו מלך יהודה. מייד אחרי חזקיהו בנו מנשה שראה את חורבן ישראל העתיק את כל מעשי התועבה לתוך, יהודה, שהמשיכו לאחוז בהם עד ימי ירמיהו ועד לחורבן, ועל כך מופנית נבואה קשה זו.
ג. דברי מוסר מעשיים הנלמדים מנבואה זו
בפרק שלמדנו ישנן מספר נבואות העוסקות בחטא ובתשובה ובהם יסודות שהודגשו בספרי הראשונים. נביא שניים מיסודות אלו מתוך לשונו של רבינו יונה (חי לפני כ-800 שנה) בספרו הגדול 'שערי תשובה', האחד עוסק בפסוק 'הנני נשפט אתך על אמרך לא חטאתי' (שלמדנו אתמול), והשני בפסוק 'הנה דברת ותעשי הרעות ותוכל' - שלמדנו היום:
1. "ואם אין האיש מכיר מעבדיו ואיננו יודע כי יש בידו עון אשר חטא, עליו לפשפש במעשיו ולחפש דרכיו, כענין שנאמר (איכה ג, מ): "נחפשה דרכינו ונחקורה". ואם העלם יעלים עיניו ונואלו ונשאו רעיוניו ולא הפרו דרכיו, ולא ידע מעשה ידיו ואשר עשו אצבעותיו, ויאמר: לא חטאתי! חטאתו כבדה מאד, כמו שנאמר (ירמיה ב, לה): "הנני נשפט אותך על אמרך לא חטאתי". (שער ב אות ב)
2. "ועוד התבונן ברעת המתאחר מן התשובה כי רבה היא... השנית {הסיבה השניה לחומרת איחור התשובה} - כי השונה {החוזר} בחטאו, תשובתו קשה, כי נעשה לו החטא כהיתר {אינו מתרגש או חש בכך שעושה איסור}, ובזה כבדה מאד חטאתו, כמו שנאמר (ירמיה ג, ה): "הנה דברת ותעשי הרעות ותוכל" - ביאור "ותוכל", כי הרעות נעשות לך כהיתר וכדבר שהוא ביכלתך וברשותך, מלשון: "לא תוכל לאכול בשעריך" (דברים יב, יז), שתרגומו: לית לך רשו. ואמרו רבותינו זכרונם לברכה (קדושין מ א): כיון שעבר אדם עבירה ושנה בה נעשית לו כהיתר. (שער א אות ה)

# data[].attributes.headline
לפרק ג-ד - ביאורי הראשונים במעלת התשובה הנלמדת מהפסוק שבפרקנו

# data[].attributes.subject
לפרק ג-ד - ביאורי הראשונים במעלת התשובה הנלמדת מהפסוק שבפרקנו

# data[].attributes.body
מספר פסוקים מופלאים העוסקים במעלת התשובה, מופיעים בנבואת ירמיהו בפרקנו, בקריאת ה' לעמו. הבולטים בהם הם ההבטחות: 'שובו בנים שובבים, ארפה משובותיכם' (ג,כב), וההבטחה הגדולה: 'אם תשוב ישראל נאום ה' - אליי תשוב' (ד,א).
נביא מקצת מלשונות הראשונים הנפלאות בעניינים אלה:
א. פתיחתו של רבינו יונה לספר שערי תשובה - ההבטחה שתתקבל התשובה אף לחוטאים הכבדים:
מן הטובות אשר היטיב השם יתברך עם ברואיו, כי הכין להם הדרך לעלות מתוך פחת מעשיהם ולנוס מפח פשעיהם, לחשוך נפשם מני שחת ולהשיב מעליהם אפו, ולמדם והזהירם לשוב אליו כי יחטאו לו, לרוב טובו, וישרו, כי הוא ידע יצרם, שנאמר (תהלים כה, ח): "טוב וישר ה', על כן יורה חטאים בדרך", ואם הרבו לפשוע ולמרוד ובגד בוגדים בגדו, לא סגר בעדם דלתי תשובה, שנאמר (ישעיה לא, ו): "שובו, לאשר העמיקו סרה". ונאמר (ירמיה ג, כב): "שובו בנים שובבים -ארפה משובותיכם!". (שער א אות א).
ב. דברי הרמב"ם במעלת התשובה המחזירה את החוטא לקרבת אלקים מופלאה:
"גדולה תשובה שמקרבת את האדם לשכינה, שנאמר: "שובה ישראל עד ה' אלהיך"... ונאמר: "אם תשוב ישראל נאם ה' - אלי תשוב!", כלומר: אם תחזור בתשובה - בי תדבק! התשובה מקרבת את הרחוקים, אמש היה זה שנאוי לפני המקום, משוקץ, ומרוחק, ותועבה. והיום - הוא אהוב, ונחמד, קרוב, וידיד..." (הלכות תשובה פרק ז הלכה ו)
ג. לשונו הנפלאה של ספר 'מלמד התלמידים (לרבי יעקב ב"ר אבא, בן דורו הצעיר של הרמב"ם):
"ואל יאמר החוטא המתמיד על חטאו זמן רב, 'איך אוכל לשוב אל י"י, ואני כמה שנים הלכתי הלוך ורחוק ממנו, ורב הדרך ביני ובינו!'. לא כן, כי קרוב השם לכל אשר יקראוהו באמת, ובלבד שיהרוס הקיר המבדיל שהוא העון, כמו שאמר על הרשעים המחזיקים ברשעם: "עונותיכם היו מבדילים ביניכם ובין אלהיכם", ובשובם יאמר: "אם תשוב ישראל נאום ד'- אלי תשוב!" רוצה (לומר) בו, כי מיד שתשוב - אתה דבק בי!

# data[].attributes.headline
לפרק ה - האמנם לא נותר בירושלים אף לא צדיק אחד?

# data[].attributes.subject
לפרק ה - האמנם לא נותר בירושלים אף לא צדיק אחד?

# data[].attributes.body
פרקנו פותח בפסוק: " (א) שׁוֹטְט֞וּ בְּחוּצ֣וֹת יְרוּשָׁלִַ֗ם וּרְאוּ־נָ֤א וּדְעוּ֙ וּבַקְשׁ֣וּ בִרְחוֹבוֹתֶ֔יהָ אִם־תִּמְצְא֣וּ אִ֔ישׁ אִם־יֵ֛שׁ עֹשֶׂ֥ה מִשְׁפָּ֖ט מְבַקֵּ֣שׁ אֱמוּנָ֑ה וְאֶסְלַ֖ח לָֽהּ". ומשמע, שלא היה בנמצא בכל ירושלים אף איש אחד 'עושה משפט מבקש אמונה'. המפרשים התקשו מאוד בנבואה זו, שהרי "רחוק הוא שנאמין שלא היה בכל ירושלם אפילו איש אחד בעל משפט ודורש אמונה, והנה היו שמה כהני השם ובני נביאים, ואיך יהיה אפשר זה??!" (אברבנאל). והוסיף הרד"ק, שבתהילים (עט, ב) מתוארים הרוגי חורבן בית ראשון – " נָֽתְנ֡וּ אֶת־נִבְלַ֬ת עֲבָדֶ֗יךָ מַ֭אֲכָל לְע֣וֹף הַשָּׁמָ֑יִם בְּשַׂ֥ר חֲ֝סִידֶ֗יךָ לְחַיְתוֹ־אָֽרֶץ".

המפרשים כתבו ביאורים שונים, ומכל אחד מהם ניתן להפיק לקח מוסרי מעשי וחשוב:

יש שפירשו כי אכן היו כל יושבי ירושלים רשעים, אלא שלאחר שנהרגו וקיבלו את עונשם נתכרפו חטאיהם ושוב הם נחשבים כעבדי ה' וחסידיו (רד"ק בשם רז"ל). מכאן נוכל ללמוד על גודל חיבת ה' לעמו כולל החוטאים שבהם, ועל סגולתם הגדולה, שבטבעם הם כולם עבדי ה' וחסידיו, ומשרק נוקו מעוונותיהם שבו למצב טבעי זה.

יש שפירשו כי אמנם היו צדיקים בירושלים, אלא שאלה היו ספונים בביתם ולא העזו לנהוג כצדקתם ברחובות העיר בפומבי, מחשש להתנכלות או זלזול הרשעים (רד"ק בשם אביו). מכאן נוכל ללמוד על חשיבותו הרבה של צביון הפרהסיה ברחובותינו, האם הרשע מושל בכיפה והצדק נחבא בבתים, או להיפך.

יש מי שפירש כי אכן היו צדיקים בירושלים, אלא שאלה היו מכונסים בעצמם ולא טרחו או העיזו להוכיח בשער את החוטאים ולנסות להחזירם למוטב (אברבנאל), מכאן נשכיל להבין את גודל הערבות ההדדית שבעם ישראל בקשר לקיום המצוות, והאחריות והחובה הגדולה המוטלת עלינו לגלות אכפתיות כלפי התנהגות כלל בני עמנו ולהשתדל לקרבם לעבודת ה'.

ויש מי שפירש כי היו אף שניסו להוכיח, אלא שבשעה שיצאו הצדיקים להוכיח ולשפוט ברחובות  העיר לא נמצא בה איש, כי כולם נמלטו לבתיהם מחוסר רצון לשמוע למוכיחים (מלבי"ם). מכאן ניקח ללבנו את החשיבות הגדולה להטות אוזן ולב למוכיחים, ולעיסוק בדברי מוסר והתעוררות, שהם המפתח הגדול לתשובה.

# data[].attributes.headline
לפרק ה - הצעת ביאור ללקח שיש להפיק מדוגמאות הטבע שבפרקנו

# data[].attributes.subject
לפרק ה - הצעת ביאור ללקח שיש להפיק מדוגמאות הטבע שבפרקנו

# data[].attributes.body
א. ה' תמה על עם ישראל, שאינם יראים אותו אף ש'שַׂ֤מְתִּי חוֹל֙ גְּב֣וּל לַיָּ֔ם חָק־עוֹלָ֖ם וְלֹ֣א יַעַבְרֶ֑נְהוּ וַיִּֽתְגָּעֲשׁוּ֙ וְלֹ֣א יוּכָ֔לוּ וְהָמ֥וּ גַלָּ֖יו וְלֹ֥א יַעַבְרֻֽנְהוּ', ועל שסררו ולא אמרו בליבם שעליהם ללכת אחר ה' 'הַנֹּתֵ֗ן גֶּ֛שֶׁם יוֹרֶ֥ה וּמַלְק֖וֹשׁ בְּעִתּ֑וֹ', ועוונותיהם מנעו הטוב מהם. נראה לבאר כי אין אלו דוגמאות בלבד לנפלאות הבריאה וכוח ה', אלא דברים מיוחדים שמהם היה עמ"י אמור להתעעורר לעבודת ה': מכך שה' שומר על היבשה רגועה ובוטחת מגלי הים המתרגשים תמיד לבולעה היו צריכים להבין כי בכך ה' לגונן עליהם מכל אויביהם המבקשים תמיד לבלע להם, ונתינת הגשמים היא השפע הכלכלי אותו משפיע ה'. מכך עליכם להבין כי הביטחון והשפע הכלכלי נמנעים מכם, רק בשל חטאיכם.

ב. ה' מדמה את בתי הרשעים מלאי העושר במרמה 'ככלוב מלא עוף'. ייתכן לבאר שהכוונה בדימוי זה היא לומר שהכסף העשוק, שנראה להם שנח בשלווה בביתם באין מפריע, הרי הוא לפני ה' כאילו הוא צווח בכל כחו ברעש גדול ומנופף בכנפיו כל העת בבקשה להשתחרר מהימצאותו במקום צר זה ולשוב למקומו הטבעי.

# data[].attributes.headline
לפרק ט– לקח מוסרי מעשי מדרשת חז"ל על סיבת החרבן: 'שלא ברכו בתורה'

# data[].attributes.subject
לפרק ט– לקח מוסרי מעשי מדרשת חז"ל על סיבת החרבן: 'שלא ברכו בתורה'

# data[].attributes.body
למדנו היום את הפסוקים המתארים את סיבת החרבן:"מִֽי־הָאִ֤ישׁ הֶֽחָכָם֙ וְיָבֵ֣ן אֶת־זֹ֔את וַאֲשֶׁ֨ר דִּבֶּ֧ר פִּֽי־יְקֹוָ֛ק אֵלָ֖יו וְיַגִּדָ֑הּ עַל־מָה֙ אָבְדָ֣ה הָאָ֔רֶץ נִצְּתָ֥ה כַמִּדְבָּ֖ר מִבְּלִ֖י עֹבֵֽר: וַיֹּ֣אמֶר ה' עַל־עָזְבָם֙ אֶת־תּ֣וֹרָתִ֔י אֲשֶׁ֥ר נָתַ֖תִּי לִפְנֵיהֶ֑ם וְלֹא־שָׁמְע֥וּ בְקוֹלִ֖י וְלֹא־הָ֥לְכוּ בָֽהּ: וַיֵּ֣לְכ֔וּ אַחֲרֵ֖י שְׁרִר֣וּת לִבָּ֑ם וְאַחֲרֵי֙ הַבְּעָלִ֔ים אֲשֶׁ֥ר לִמְּד֖וּם אֲבוֹתָֽם:"

לכאורה דברי הנביא ברורים, אלא שחז"ל דרשו דרשה מופלאה על פסוקים אלה:

"מי האיש החכם ויבן את זאת ואשר דבר פי ה'. דבר זה נשאל לחכמים ולנביאים ולמלאכי השרת ולא פירשוהו עד שפירשו הקדוש ברוך הוא בעצמו שנאמר ויאמר ה' על עזבם את תורתי, היינו לא שמעו בקולי היינו לא הלכו בה אמר ר' יהודה אמר רב שלא ברכו בתורה תחלה".

הדבר קשה, מהו החטא הנורא שלא לברך בתורה תחילה? וכיצד ניתן לומר שזוהי סיבת החרבן בעוד בפסוקים שראינו כתוב במפורש שלא שמעו בקול ה' ואף עבדו עבודה זרה? ועוד, כיצד יתכן שלא ידעו החכמים הנביאים ומלאכי השרת מה סיבת החרבן כאשר החברה כולה מושחתת מיסודה בין אדם למקום ובין אדם לחבירו (כפי שלמדנו מדברי הנביא בפרקים האחרונים)?

וביארו מבעלי המוסר שלא היתה השאלה מהי הסיבה הישירה לחורבן, שזהו דבר הגלוי לעין כל, אלא כיצד קרה הדבר? כיצד הגיעו ישראל הקדושים למצב של השחתה כה עמוק המחייב חרבן ובניין מחדש?

על זה באה התשובה, כי שורש הדברים היה -שלא ברכו בתורה תחילה, כלומר: שלא שמחו והתענגו בה (הברכה שלפני לימוד תורה היא: 'והערב נא'). כאשר אדם מקיים מצצות, אך עושה זאת במסכנות או כמעשה טכני בלי חיות, הדור הבא מבין שזה לא כדאי, ומנצל את התירוץ הראשון כדי לסטות ולהתרחק עוד ועוד מן הדרך, עד שלבסוף מגיעים להשחתה מוחלטת.

מכאן ניקח מוסר לעצמנו להוסיף שמחה וחשק בקיום המצוות באופן שיגרום נחת ושמחה להקב"ה, לנו, ולכל הסובבים אותנו.

# data[].attributes.headline
הרחבה במעשה טמינת האזור

# data[].attributes.subject
הרחבה במעשה טמינת האזור

# data[].attributes.body
א. נחלקו המפרשים האם אכן המעשה המתואר בנבואת ירמיהו קרה בפועל (כדעת רבים מהמפרשים), או שהיה עולו מראה נבואי שהראה ה' לירמיהו כדי שיספר לעם אותו ואת פירושו (כן דעת הרמב"ם, האברבנאל ועוד), וכפי הנראה היה קשה בעיניהם לומר שירמיהו עשה מעשים אלה, משך זמן רב  מאוד, רק כדי לומר לישראל את המסר שבנבואה.
ב. מחלוקת נוספת היא בזהותו של נהר פרת. רבים מהמפרשים הבינו כי הכוונה לנהר פרת המצוי בבבל, מרחק כאלף ק"מ מארץ ישראל (וזו סיבה נוספת ועיקרית בדעת הסוברים שהמעשה לא אירע בפועל, שקשה לומר שירמיהו הלך שוב ושוב מרחק עצום זה). מאידך, דעת רבים ממפרשי הזמן האחרון היא שאין הכוונה לנהר פרת שבבל, אלא לעין פואר הסמוך לענתות ולירושלים. אלא שיתכן שהטעם שנצטוה ללכת דוקא למעיין זה היא משום הרמז שיש בשמו לנהר פרת המסמל את בבל, לשם יגלו ישראל

# data[].attributes.headline
לפרק יח - בביאור משל החומר ביד היוצר

# data[].attributes.subject
לפרק יח - בביאור משל החומר ביד היוצר

# data[].attributes.body
ה' ממשיל לירמיהו את יחסו לעמ"י כיחס היוצר לחומר שבידיו, שאותו הוא יכול בקלות להסב מהרס ליצירה ולהיפך. בעומק הדברים, כוונת המשל להבהיר את הניגוד בין יחס ה' לישראל לבין יחסו לשאר האומות.
כלי שאיננו ביד היוצר - אינו מצבו עשוי להשתנות כ"כ. אם שלם הוא - בד"כ יישאר כך זמן רב, ואם נשבר - אין לו תקוה שיתקנוהו. בניגוד לכך, הכלי שעודנו מצוי ביד היוצר - היוצר מרוכז בו כל שעה ומתבונן במצבו. גם כאשר הכלי נשחת ונהרס - אין לזה משמעות כ"כ גדולה כי בן רגע עשוי היוצר להחליט ליצור ממנו כלי חדש. וכן להיפך, גם אם יש לו צורת כלי, יכול היוצר בן רגע להחליט כי אינו מרוצה מצורה זו ולמעוך את הכלי כהרף עין.
כך גם יחס ה' לעמו. בניגוד לאומות העולם, ה' משגיח ו'מתבונן' על עמו תמיד, ועוסק בהם ללא הרף. על כן, אין הם יכולים לבטוח כי מצבם יתמיד, אלא הוא עשוי להשתנות בו רגע בהתאם למעשיהם. משמעות הדבר היא גם אזהרה שלא לבטוח בהתמדת מצב חומרי טוב ולעוות את דרך הישר, וגם לא להתייאש ממצב רוחני או חומרי רע, שכן בן רגע יכולה הגזירה להשתנות לטובה.
[אפשר גם שאין הכוונה להנגיד בין עמ"י לאומות העולם, והדברים הנ"ל נכונים לכלל האנושות, שהיא כולה 'כחומר ביד היוצר'. הדבר קשור במחלוקות הגדולות בנושאי ההשגחה והתשובה, ואין כאן המקום להאריך בהן]

# data[].attributes.headline
לפרק כ - דרשת חז"ל על "פיתיתני ה' ואפת"

# data[].attributes.subject
לפרק כ - דרשת חז"ל על "פיתיתני ה' ואפת"

# data[].attributes.body
"פתיתני ה' ואפת, בשעה שהגיעה קצה של ירושלים ליחרב א"ל הקדוש ברוך הוא לירמיה קום לך לענתות וקח השדה מאת חנמאל דודך, אותה שעה חשב ירמיהו בלבו שמא נותן חן המקום על בעליו ונושאים ונותנים בתוכו, אמר לו הקדוש ברוך הוא קום לך קנה השדה, כיון שיצא ירמיה מירושלים ירד מלאך מן השמים ונתן רגליו על חומת ירושלים ופרצו קרא ואמר יבואו השונאים ויכנסו לבית שאדונו אינו בתוכו ויבוזו אותו ויחריבו אותו ויכנסו לכרם ויקצצו את גפניו שהשומר הניחו והלך לו, שלא תהיו משתבחים ואומרים שאתם כבשתם אותו קריה כבושה כבשתם עם הרוג הרגתם, באו השונאים וקבעו בימה שלהם בהר הבית, הלכו ועלו להם בבימה האמצעית מקום שהיה שלמה המלך יושב ונוטל עצה מן הזקנים משם שנשתכלל בית המקדש שם ישבו השונאים ונטלו עצה היאך לשרוף בית המקדש עד שנמלכו ביניהם נטלו עיניהם והנה ארבעה מלאכים יורדים ובידם ארבעה לפידים של אש ונתנו בארבע זויות של היכל ושרפו אותו, ירמיה הנביא יצא מענתות לבא לירושלים נטל עיניו וראה עשן בית המקדש עולה אמר בלבו שמא חזרו ישראל בתשובה להקריב קרבנות שהרי עשן הקטרת עולה, בא ועמד לו על החומה וראה בית המקדש עשוי גזרות של אבנים וחומת ירושלים מפוגרת, התחיל צווח ואומר פתיתני ה' ואפת אפקתני מן לגו ביתא וחרבתיה".

# data[].attributes.headline
לפרק כב - מיהו המלך הגולה 'שלום בן יאשיהו'

# data[].attributes.subject
לפרק כב - מיהו המלך הגולה 'שלום בן יאשיהו'

# data[].attributes.body
הנבואה השניה בנבואות המלכים שבפרקנו, נאמרת בימי המלכת 'שלום בן יאשיהו' תחת מלך אחר שנהרג, וכפי שאנו למדים בפרקנו עתיד שלום לגלות מן הארץ עד סוף ימיו.
אלא שהמפרשים התלבטו מאוד בשאלת זהותו של שלום.
כפי שאנו למדים בספר מלכים ובספר דברי הימים, לאחר מות יאשיהו הצדיק ע"י פרעה-נכו, מלכו ביהודה ארבעה מלכים, שאף אחד מהם לא נקרא 'שלום':
הראשון - יהואחז הרשע, שהומלך ע"י עם הארץ והחזיק 3 חודשים עד ששב פרעה ליהודה מן המערכה בבבל והגלה את יהואחז למצרים.
אחריו למשך 11 שנה  אחיו, יהויקים הרשע שהרבה לחטוא ולהחטיא את ישראל, והוא מהאשמים המרכזיים בביטול מהלך החזרה בתשובה העצום עליו שקד יאשיהו שנים רבות, וגם רדף את ירמיהו. באמצע ימי מלכותו נכנע יהויקים בפני מלך בבל, אך לאחר 3 שנים מרד בו. נבוכדנצר הכניע את המרד. ובסופו של דברי יהויקם נהרג (על מותו של יהויקים ראו בהרחבה הבאה).
במקום יהויקים הומלך יהויכין בנו הצעיר, אך לאחר 3 חודשים בלבד שב נבוכדנצר והגלה אותו לבבל, והמליך במקומו את אחיהם של יהויקים ויהואחז (ודודו של יהויכין) - צדקיהו בן יאשיהו (שמו המקורי היה מתניה, והשם צדקיה ניתן לו ע"י מלך בבל). הוא מלך 11 שנה, במהלכם התמרד גם הוא נגד בבל, מרד שהסתיים בחורבן הבית הראשון.

והנה, בדברי הימים כתוב שהיו ליאשיהו 4 בנים: יוחנן, יהויקים, צדקיהו ושלום.

לאור זאת נחלקו המפרשים בזיהויו של 'שלום בן יאשיהו' שבפרקנו:
1. יש שפירשו  כי שלום הוא יהואחז, שהומלך ע"י העם תחת אביו המת אך לאחר 3 חודשים בלבד הוגלה למצרים.
2. יש שפירשו כי שלום הוא יהויכין, שהומלך לאחר הכנעת אביו יהויקים, ואף הוא הוגלה לאחר 3 חודשים בלבד, אלא שגלה לבבל. (ומה שכתוב -'בן יאשיהו' הכוונה היא צאצא יאשיהו, נכדו).
3. יש שפירשו כי שלום הוא צדקיהו, שמלכותו עוררה תקוות רבות, אך לבסוף הוגלה גם הוא לבבל בחורבן הבית (וכך פירשו חז"ל. ולפי זה צדקיהו נמנה פעמיים בפסוק, שהיה שלישי ללידה ורביעי למלכות).
4. יש שפירשו כי שלום הוא בנו הרביעי של יאשיהו, שהעם רצו להמליכו, אך לא הספיק למלוך כלל עד שהוגלה ע"י מלך בבל גם הוא.

# data[].attributes.headline
לפרק כב - סופו של יהויקים

# data[].attributes.subject
לפרק כב - סופו של יהויקים

# data[].attributes.body
כאמור לעיל, לאחר 11 שנות שלטון, שהסתיימו בשלוש שנות מרידה, הוכנע יהויקים, אך גורלו המדויק לא תואר בספר מלכים (פרק כד), שם רק תואר כי מת לאחר שעלה עליו נבוכדנצר. בספר דברי הימים (פרק לו) נכתב כי נבוכדנצר אסר אותו בנחושתיים "להוליכו בבלה". אך אחרי שלושה חדשים בלבד שב נבוכדנצר לירושלים, ולקח את המלך הטרי יכניה בן יהויקים לבבל, שם נכלא. לאחר 37 שנה, בכ"ז אדר הוציא אויל מורדך מלך בבל את יכניה מכלאו, ונהג בו בכבוד מלכים עד למיתתו.
בדברי ירמיה אנו למדים כי סופו של יהויקים היה "קבורת חמור יקבר סחוב והשלך מהלאה לשערי ירושלים".
לאור זאת ביארו מקצת המפרשים כי נבוכדנצר לקח תחילה את המלך יהויקים המורד, אסרו בנחושתים והחל לגוררו בבזיון מירושלים כדי להביאו בבל, אלא שיהויקים הרשע לא החזיק מעמד והתפרק לאחר זמן קצר. לכן, חזר מלך בבל ולקח בשבי במקומו את יהויכין בנו, כשלל פאר לנצחונו וכערובה לכך שלא ימרדו בו שוב.

בגמרא (סנהדרין פב, ושם דף קד) מובא מה עלה בסופו של שלדו של יהויקים לאחר כשש מאות שנה:
"אמר רבי חייא בר אבויה: כתוב על גלגלתו של יהויקים זאת ועוד אחרת. זקינו של רבי פרידא מצא גולגולת שהיתה מושלכת בשערי ירושלים, והיה כתוב עליה: "זאת ועוד אחרת". קברה, וחזרה וצצה. קברה, וחזרה וצצה. אמר: זו גולגלתו של יהויקים, שכתוב בו: "קבורת חמור יקבר סחוב והשלך מהלאה לשערי ירושלים". אמר: מלך הוא, ולא דרך ארץ שיתבזה. נטלה, כרכה בבגד משי, והניחה בארגז. באה אשתו ומצאתה, יצאה ואמרה להן לשכנותיה (שמצאה בארגז בביתה גולגולת עטופה בבגד מכובד). אמרו לה: זו הגולגולת של אשתו הראשונה, שאינו יכול לשכוח אותה. הדליקה את התנור ושרפה אותה. כשבא (זקינו של רבי פרידא), אמר: זהו שכתוב עליה 'זאת ועוד אחרת' (שמלבד העונש המיידי שנענש במיתתו בביזיון, היה עתיד לעונש נוסף - שתישרף גולגלתו, מה שקרה עתה)".

# data[].attributes.headline
לפרק כב - כיצד יתכן שנכדו של יכניהו אכן משל ביהודה?

# data[].attributes.subject
לפרק כב - כיצד יתכן שנכדו של יכניהו אכן משל ביהודה?

# data[].attributes.body
בנבואתו של ירמיהו על יכניהו אנו למדים כי ה' אומר שאף אם יהיה יכניהו כחותם על יד ימינו - ה' ינתקנו משם וישליכנו, וכן שעל יכניהו נגזר להיות ערירי ושלא יהיה איש מבניו מושל על יהודה.
אולם למעשה, נכדו של יכניהו היה זרובבל (בן שאלתיאל בן יכניהו), שהיה המושל ביהודה בימי שיבת ציון. לא רק זאת, אלא שחגי הנביא מתנבא עליו: "בַּיּ֣וֹם הַה֣וּא נְאֻם־ה֣' צְבָא֡וֹת אֶ֠קָּחֲךָ זְרֻבָּבֶ֨ל בֶּן־שְׁאַלְתִּיאֵ֤ל עַבְדִּי֙ נְאֻם־ה֔' וְשַׂמְתִּ֖יךָ כַּֽחוֹתָ֑ם, כִּֽי־ בְךָ֣ בָחַ֔רְתִּי נְאֻ֖ם ה֥' צְבָאֽוֹת" (חגי ב, כג) - נבואה שמזכירה במכוון את נבואת ירמיהו שלא יהיה יכניהו לחותם.
חז"ל ביארו זאת בכמה אופנים:
א. רבי יוחנן אמר: גלות מכפרת על הכל, שנאמר: "כתבו את האיש הזה ערירי גבר לא יצלח בימיו כי לא יצלח מזרעו איש ישב על כסא דוד ומשל עוד ביהודה". ולאחר שגלה כתיב: "ובני יכניה אסר, שלתיאל בנו" (ורואים שהוא סבו של זרובבל בן שאלתיאל). (סנהדרין לז ע"ב)
ב. דוקא 'בימיו' אינו מצליח ולא יהיה לו זרע מושל, אך אחר ימיו כן (דעת רבי שמואל ברבי יצחק, בויקרא רבה פרשה י)
ג. גדול כוחה של תשובה שמבטלת אף גזירה שיש עמה שבועה (ולאחר שנים רבות בכלא חזר יכניהו בתשובה ואז נקרע רע גזר דינו, הוא הוצא מכלאו ונהגו בו כבוד ונכדו זכה למשול שוב ביהודה) (דעת רבי אבא, שם)

# data[].attributes.headline
לפרק כג - כיצד באמת יודע הנביא שנבואתו אמת ולא חלום?

# data[].attributes.subject
לפרק כג - כיצד באמת יודע הנביא שנבואתו אמת ולא חלום?

# data[].attributes.body
ירמיהו הנביא מתעמת בפרקנו עם נביאי השקר ועם ההולכים אחריהם, ומדבר על ההבדל התהומי בים נבואות האמת לחלומות השוא של נביאי השקר: "הַנָּבִ֞יא אֲשֶׁר־אִתּ֤וֹ חֲלוֹם֙ יְסַפֵּ֣ר חֲל֔וֹם וַאֲשֶׁ֤ר דְּבָרִי֙ אִתּ֔וֹ יְדַבֵּ֥ר דְּבָרִ֖י אֱמֶ֑ת מַה־לַתֶּ֥בֶן אֶת־הַבָּ֖ר נְאֻם־הֽ'. הֲל֨וֹא כֹ֧ה דְבָרִ֛י כָּאֵ֖שׁ נְאֻם־ה֑' וּכְפַטִּ֖ישׁ יְפֹ֥צֵֽץ סָֽלַע" (פס' כח-כט). יש מהפרשנים שראו בפסוקים אלו תשובה לשאלה היסודית – כיצד באמת יודע הנביא שה' הוא שדבר אליו, ולא היו הדברים חלום?.

וכך כתב האברבנאל: "ואם ישאלו הנביאים ההם: במה יבדיל ויכיר החולם בתוך שנתו ורואה מראות אם הוא מפועל הדמיון לבד או אם הוא משפע הש"י ודברו, כיון ששניהם חלום ובב' צורות דמיוניות?... וזו היא באמת שאלה עמוקה בעניני הנבואה, וכבר נשאלתי אני עליה ממשכילי בני עמנו. הנה להשיב על השאלה הזאת אמר ה': "מה לתבן את הבר נאם ה', הלא כה דברי כאש וכפטיש יפוצץ סלע".

ומבאר האברבנאל כי שני הבדלים נכתבו כאן: הראשון – שבחלום דמיוני "כשם שאי אפשר לבר (-תבואה) בלא תבן (פסולת הקליפות) כך אי אפשר לחלום בלא דברים בטלים", כלומר: שכל חלום מכיל מרכיבים בלתי הגיונייים וחסרי פשר, בניגוד למראה נבואה. אך ההבדל השני והעיקרי הוא שבהגיע הנבואה לנביא הוא חש בכל גופו בצורה שאינה משתמעת לשני פנים שהוא מקבל את דבר ה' שהוא בוער כאש ו'מכה' באדם בעוצמה כפטיש. האברבנאל ממשיל זאת לאדם ער, היכול להבדיל בקלות מה הוא מדמיין ומה הוא חש בחושיו (למשל: אדם ער שיעצום עיניו וידמיין שהוא נוגע בשולחן, או שיגע בפועל בשולחן – ודאי שיכול להבחין בין הדברים). בדומה לזה גם בנבואה ישנה הרגשת ודאות מוחשית ובלתי ניתנת לערעור המתלווה לנשיאת דבר ה'. וכך כתב הרמב"ם בקיצור במורה נבוכים [חלק ב פרק מה, מדרגה שניה (– הרמב"ם שם מחלק את דרגות הנבואה ל11 מדרגות)]: "... כי כל אחד מהם אף על פי שבאתהו הנבואה בחלום, הנבואה ההיא תודיעהו שהיא נבואה ושבאת לו הנבואה".

וכך גם תיאר ירמיהו את דבר ה' לעיל (פרק כ פסוק ט): "וְאָמַרְתִּ֣י לֹֽא־אֶזְכְּרֶ֗נּוּ וְלֹֽא־אֲדַבֵּ֥ר עוֹד֙ בִּשְׁמ֔וֹ, וְהָיָ֤ה בְלִבִּי֙ כְּאֵ֣שׁ בֹּעֶ֔רֶת עָצֻ֖ר בְּעַצְמֹתָ֑י וְנִלְאֵ֥יתִי כַּֽלְכֵ֖ל וְלֹ֥א אוּכָֽל".

# data[].attributes.headline
לפרק כה - רקע הסטורי נחוץ להבנת פרקים אלו

# data[].attributes.subject
לפרק כה - רקע הסטורי נחוץ להבנת פרקים אלו

# data[].attributes.body
לצורך הבנת הנבואות שבפרקים הבאים , נחוץ להבין את הרקע ההסטורי להתרחשויות:
עם קריסתה של האמפריה האשורית ותבוסתה המוחצת ביד בבל (כפי שניבא כבר ישעיהו) החל מאבק שליטה על המדינות הרבות שנשלטו קודם לכן ע"י האמפריה האשורית, בין מצרים לבין בבל.
בתחילה עלה ביד מצרים להשתלט ולהכניע שטחים נרחבים, כולל יהודה: בדרכו של פרעה נכו לבוא לעזרת שאריות אשור במערכה מכריעה מול בבל, הרג את יאשיהו הצדיק במגידו, ולאחר שלושה חודשים, בשובו מן הקרב (שלא הוכרע חד משמעית) הגלה את יהואחז ומינה את יהויקים ככפוף לו.
אולם, לאחר 4 שנים בלבד, התרחש הקרב המכריע - קרב כרכמיש, שהתרחש בשנת עליית נבוכדנצר לשלטון בבל. בקרב זה נתן ה' ביד בבל את שאריות אשור שהושמדו כליל, ואת צבא מצרים האדיר שהוכה קשות והושמד ברובו הגדול, כשהנשארים נמלטים חזרה למצרים.
רבות ממדינות האזור, ובהם יהודה, חששו מאוד מההשתלטות הבבלית הצפויה על כל המרחב, ולכן נועצו מספר מספר פעמים לכרות יחד ברית מרידה בבבל ולסרב להיכנע לפניהף כל זאת בעידודה של מצרים שהבטיחה לתת סיוע וגיבוי.
אולם, כפי שאנו למדים בפרקנו, נבוכדנצר מלך בבל היה שליח ה' לענוש את יהודה ואת שאר עמי האזור הרשעים על כל חטאיהם, ולכן שלח ה' את ירמיהו הנביא שוב ושוב כדי להזהיר את מלכי יהודה ואף את שאר מלכי האזור שלא להתפתות להילחם בבבל, אלא להיכנע ולקבל את עולה ואת עונשו של ה', וכך יקטן עונשם.
לעומתו, רבו נביאי השקר שהבטיחו הבטחות שוא, ועודדו ולחצו על מלכי יהודה להילחם בבבל ולנצחה, ואף לאחר התבוסה וגלות יהויכן (עם משפחתו, שריו, החרש והמסגר ורבים מכלי המקדש) המשיכו להבטיח ניצחון על בבל שישיב את הגולים השבויים ואת כלי המקדש.
בסופו של דבר, גם יהויקים וגם צדקיהו לא נשמעו לדברי ירמיהו (שאף נענש קשות מספר פעמים בשל נבואותיו, שנטען שהחלישו את רוח המלחמה בעם והיוו מרידה במלכות), ומלכות יהודה הוכתה קשות על ידי בבל הן בזמן יהויקים ויהויכן, הן בחורבן המקדש והגלות הגדולה בימי צדקיהו, וכפי שנלמד בהמשך הספר -הוכתה שארית הפליטה ע"י בבל פעם נוספת במצרים (לאחר שלא נשמעו לדבר ה' ביד ירמיהו אחרי רצח גדליהו ונמלטו למצוא מחסה במצרים מפני הבבליים).

# data[].attributes.headline
לפרק כה - דרשת חז"ל על שאגת ה' על מקדשו

# data[].attributes.subject
לפרק כה - דרשת חז"ל על שאגת ה' על מקדשו

# data[].attributes.body
פרשנו את הפסוק : " ה֞' מִמָּר֤וֹם יִשְׁאָג֙ וּמִמְּע֤וֹן קָדְשׁוֹ֙ יִתֵּ֣ן קוֹל֔וֹ שָׁאֹ֤ג יִשְׁאַג֙ עַל־נָוֵ֔הוּ " כפירוש רוב ככל הפרשים וכפי שמשמע מהקשרו, שמדובר בקריאה להחריב אתה מקדש או בעת החרבתו.
אך ח"זל ביארו כי בפסוק זה נרמז גםם צערו הגדול של ה' על חורבן ביתו וגלות ישראל, וכך מופיע בתחילת מסכת ברכות:
אמר רב יצחק בר שמואל משמיה דרב: שלש משמרות הוא הלילה, ועל כל משמר ומשמר יושב הקדוש ברוך הוא ושואג כארי ואומר: אוי לבנים שבעונותיהם החרבתי את ביתי ושרפתי את היכלי והגליתים לבין אומות העולם.
תניא, אמר רבי יוסי: פעם אחת הייתי מהלך בדרך, ונכנסתי לחורבה אחת מחורבות ירושלים להתפלל. בא אליהו זכור לטוב ושמר לי על הפתח (והמתין לי) עד שסיימתי תפלתי. לאחר שסיימתי תפלתי אמר לי: שלום עליך, רבי! ואמרתי לו: שלום עליך, רבי ומורי! ואמר לי: בני, מפני מה נכנסת לחורבה זו? אמרתי לו: להתפלל. ואמר לי: היה לך להתפלל בדרך! ואמרתי לו: מתירא הייתי שמא יפסיקו בי עוברי דרכים. ואמר לי: היה לך להתפלל תפלה קצרה. ...ואמר לי: בני, מה קול שמעת בחורבה זו? ואמרתי לו: שמעתי בת קול שמנהמת כיונה ואומרת: אוי לבנים שבעונותיהם החרבתי את ביתי ושרפתי את היכלי והגליתים לבין האומות. ואמר לי: חייך וחיי ראשך, לא שעה זו בלבד אומרת כך, אלא בכל יום ויום שלש פעמים אומרת כך; ולא זו בלבד, אלא בשעה שישראל נכנסין לבתי כנסיות ולבתי מדרשות ועונין יהא שמיה הגדול מבורך הקדוש ברוך הוא מנענע ראשו ואומר: אשרי המלך שמקלסין אותו בביתו כך, מה לו לאב שהגלה את בניו, ואוי להם לבנים שגלו מעל שולחן אביהם.

# data[].attributes.headline
לפרק כז - ביאור חדש כיצד ניתנה נבואה על נבוכדנצר ב'ראשית ממלכת יהויקים'

# data[].attributes.subject
לפרק כז - ביאור חדש כיצד ניתנה נבואה על נבוכדנצר ב'ראשית ממלכת יהויקים'

# data[].attributes.body
בכותרת לנבואה שבפרקנו נאמר כי היא ניתנה 'בראשית ממלכת יהויקים בן יאושיהו'. ויש שהתקשו, כיצד ייתכן שירמיהו נשלח לצוות על התשעבדות לנבוכדנצר מלך בבל ולבלום מרידה בו בראשית ממלכת יהויקים, בעוד שנבוכדנצר עלה לשלטון והביס את צבא מצרים התוקף אותו רק בשנה הרביעית ליהוקים?

יש שביארו כי אכן הנבואה ניתנה מראש עוד בטרם עלה נבוכדנצר לשלטון, ולעומתם יש שביארו כי הנבואה ניתנה בשנה הרביעית, הנחשבת גם היא ל'ראשית ממלכת יהויקים' (שמלך סה"כ 11 שנה)

וייתכן לבאר כי אכן הנבואה נאמרה בשנה הרביעית ליהויקים, אלא שיהויקים, שהומלך ע"י פרעה נכו מלך מצרים, לא היה בתחילה כלל מלך עצמאי אלא היה כפוף לחלוטין לפרעה, ורק לאחר תבוסת פרעה המוחצת בקרב כרכמיש השתחרר לפתע יהויקים מעל מצרים והפך למלך עצמאי באמת, ולכן מובן מדוע מכונה שנה זו 'בראשית ממלכת יהויקים'. לפי דרך זו ניתן לומר כי גם הנבואה שבפרק הקודם (המוכתרת בכותרת דומה) ניתנה באותה שנה, ובזה מובן יותר כיצד הספיק יהויקים קודם לכן לגזור מוות על אוריהו, לרדוף אחריו, להביאו ממצרים ולהרגו, ואף חלף מעט זמן עד למשפט ירמיהו, כפי שמשמע מלשון הפסוקים שם.

# data[].attributes.headline
לפרק כז - כיצד נאמר שבאו השליחים לצדקיה מלך יהודה, אם נבואה זו נאמרה בכלל בימי יהויקים?

# data[].attributes.subject
לפרק כז - כיצד נאמר שבאו השליחים לצדקיה מלך יהודה, אם נבואה זו נאמרה בכלל בימי יהויקים?

# data[].attributes.body
בתחילת הנבואה שבפרקנו נכתב כי היא נאמרה בראשית ממלכת יהויקים. אולם בסמוך לכך מופיעה נבואת ירמיהו אל שליחי המלכים שבאו לצדקיה מלך יהודה, וגם בהמשך הפרק מופנית הנבואה לצדקיה ומפורש שהנבואה נאמרה לאחר גלות יהויכן (שהרי ירמיהו מתעמת עם הנביאים המבטיחים את שובם של כלי המקדש שגלו עם יכניהו לבבל).

בבאור הענין נאמרו מספר פירושים:

יש שאמרו כי הנבואה כולה נאמרה בימי יהויקים, וכבר אז הוגד לירמיהו העתיד לקרות והצטוה שנים רבות מראש למסור את נבואתו לשליחי צדקיה, שעתיד למוך אחרי גלות יכניה ומקצת כלי המקדש.

ויש שאמרו, כי ירמיהו הצטוה לאמר נבואה זו תחילה בימי יהויקים, ושב והצטוה לאמרה בימי צדקיהו כששוב חזרה ועלתה תכנית המרד, ושתי הנבואות נכתבו משולבות זו בזו.

הרד"ק בספר מלכים (כג, ל) כתב בשם האבן עזרא לחדש (ע"פ ראיות מפסוקים נוספים), כי יאשיהו המליך את בנו צדקיהו עמו עוד בחייו, שלוש שנים לפני מותו. אך במות יאשיהו העדיף העם למנות במקומו את יהואחז אחיו, אותו החליף פרעה ביהויקים, האח השלישי. שליחי המלכים שלא היו מודעים לתהפוכות אחרונות אלו, נשלחו אל צדקיהו, שסברו שהוא עדונו המלך (וייתכן גם לומר לדרך זו שצדקיהו הוסיף שלאת משרה בכירה גם במלכות יהויקים, ויכל לשאת ולתת עם שליחי המלכים).

# data[].attributes.headline
לפרק כט - חטאם המתוחכם של אחאב וצדקיה ועונשם המיוחד

# data[].attributes.subject
לפרק כט - חטאם המתוחכם של אחאב וצדקיה ועונשם המיוחד

# data[].attributes.body
[מתוך מסכת סנהדרין דף צג עמוד א, בתוספת ביאור 'חברותא':]
כתוב: "כה אמר ה' צבאות אלהי ישראל אל אחאב בן קוליה ואל צדקיהו בן מעשיה הנבאים לכם בשמי לשקר וגו'". ועוד כתיב: "ולקח מהם קללה לכל גלות יהודה אשר בבבל לאמר ישימך ה' כצדקיהו וכאחאב אשר קלם מלך בבל באש".

"אשר שרפם מלך בבל" - לא נאמר, אלא "אשר קלם".

אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי: מלמד שעשאן כקליות [שבלים מהובהבין באש].

עוד כתוב שם, שהסיבה שנשרפו באש: "יען אשר עשו נבלה בישראל וינאפו את נשי רעיהם".

מאי עבוד [מה עשו] אחאב וצדקיהו?

אזול לגבי ברתיה [הלכו אל בתו] דנבוכדנצר.

אחאב אמר לה: כה אמר ה', הישמעי אל צדקיה [לזנות]!

וצדקיה אמר: כה אמר ה', הישמעי אל אחאב!

אזלה [הלכה] ואמרה ליה לאבוה נבוכדנצר את הדברים.

אמר לה: לא יתכן שבאמת כך נתנבאו משמים, שהרי אלהיהם של אלו שונא זימה הוא!

אלא, כי אתו לגבך - שדרינהו לגבאי [כשיבואו שוב אצלך, שלחי אותם אלי].

כי אתו לגבה, שדרתנהו לגבי אבוה [כשבאו אליה, שלחה אותם אל אביה].

אמר להו נבוכדנצר: מאן אמר לכון [מי אמר לכם] את הדברים שאמרתם לבתי?

אמרו לו: הקדוש ברוך הוא אמר לנו.

אמר להם: והא חנניה מישאל ועזריה שאלתינהו אם מותר לעשות כדבר הזה, ואמרו לי: אסור!

אמרו ליה: אנן נמי נביאי כוותייהו [גם אנו נביאים כמוהם]. לדידהו [להם] - לא אמר להו הקדוש ברוך הוא. לדידן [לנו] - אמר לן.

אמר להו: אנא בעינא דאיבדקינכו [אני רוצה לבדוק אתכם], כי היכי דבדקתינהו לחנניה מישאל ועזריה, שהשלכתים לכבשן האש, וניצלו.

אמרו ליה: אינון תלתא הוו, ואנן תרין [הם היו שלשה צדיקים, ואילו אנו - רק שנים].

אמר להו: בחרו לכון מאן דבעיתו בהדייכו [בחרו לכם עוד אחד שיושלך אתכם לכבשן].
אמרו לו: יושלך עמנו יהושע כהן גדול.

משום שסברי: ליתי יהושע דנפיש זכותיה, ומגנא עלן [יבוא יהושע שמרובין זכויותיו, ויגן עלינו].

אחתיוהו, שדינהו [הביאוהו, והשליכום] לכבשן.

אינהו איקלו [הם, אחאב וצדקיהו, נשרפו]. ואילו יהושע כהן גדול - איחרוכי מאניה [נחרכו בגדיו]. שנאמר: "ויראני את יהושע הכהן הגדול עמד לפני מלאך ה' וגו'". וכתיב בהמשך: "ויאמר ה' אל השטן יגער ה' בך וגו' הלא זה אוד מוצל מאש!"משמע שיהושע היה כמו אוד, שנחרך באש.

אמר ליה נבוכדנצר ליהושע: ידענא דצדיקא את [יודע אני שצדיק אתה]. אלא מאי טעמא אהניא בך פורתא נורא [למה הועילה בך האש מעט, שנחרכו בגדיך], ואילו חנניה מישאל ועזריה - לא אהניא בהו האש כלל?

אמר ליה יהושע: אינהו תלתא הוו, ומרובים זכויותיהם, ואנא חד [הם היו שלשה צדיקים כשהושלכו, ואילו אני - רק אחד], שהרי אחאב וצדקיהו שהיו אתי - רשעים היו.

אמר ליה נבוכדנצר: והא אברהם יחיד הוה כשהשליכו נמרוד לכבשן האש, ולא ניזוק כלל!

אמר לו יהושע: התם לא הוו רשעים בהדיה, ולא אתיהיב רשותא לנורא [לא היו עמו רשעים, ולא ניתנה רשות לאש להזיק]. מה שאין כן הכא, דהוו רשעים בהדי - ואתיהיב רשותא לנורא [שהיו עמי רשעים, וניתנה רשות לאש].

היינו דאמרי אינשי [זהו שאומרים האנשים]: תרי אודי יבישי וחד רטיבא - אוקדן יבישי לרטיבא [שני אודים יבשים ואחד לח, שורפים היבשים את הלח].

אמנם, הטעם שאמר יהושע לנבוכדנצר על שנחרכו בגדיו, דחייה בעלמא דחאו, ואין זה הטעם האמיתי.
ולכן שואלת הגמרא: מאי טעמא איענש יהושע, שנחרכו בגדיו?

אמר רב פפא: משום שהיו בניו נושאין נשים שאינן הגונות לכהונה, ולא מיחה בהן.

# data[].attributes.headline
לפרק לא - דרשת חז"ל על תפילת רחל

# data[].attributes.subject
לפרק לא - דרשת חז"ל על תפילת רחל

# data[].attributes.body
א. מדרשים רבים מצאנו בחז"ל על תפילת רחל המתוארת בנבואת ירמיהו שבפרקנו, ונביא את אחד הידועים שבהם:
... באותה שעה נכנסו אויבים להיכל ושרפוהו... היה הקדוש ברוך הוא בוכה ואומר אוי לי מה עשיתי השריתי שכינתי למטה בשביל ישראל, ועכשיו שחטאו חזרתי למקומי הראשון, ...אמר הקדוש ברוך הוא לירמיה אני דומה היום לאדם שהיה לו בן יחידי ועשה לו חופה ומת בתוך חופתו, ואין לך כאב לא עלי ולא על בני, לך וקרא לאברהם ליצחק וליעקב ומשה מקבריהם שהם יודעים לבכות,
...בא אברהם לפני הקדוש ברוך הוא בוכה ... אמר אברהם לפני הקדוש ברוך הוא רבונו של עולם מפני מה הגלית את בני ומסרתן בידי האומות והרגום בכל מיתות משונות והחרבת את בית המקדש מקום שהעליתי את יצחק בני עולה לפניך, אמר לו הקדוש ברוך הוא לאברהם, בניך חטאו ועברו על כל התורה ועל כ"ב אותיות שבה ...
פתח יצחק ואמר רבש"ע כשאמר לי אבא (בראשית כ"ב) אלהים יראה לו השה לעולה בני, לא עכבתי על דבריך ונעקדתי ברצון לבי על גבי המזבח ופשטתי את צוארי תחת הסכין, ולא תזכור לי זאת ולא תרחם על בני?!
פתח יעקב ואמר רבש"ע לא עשרים שנה עמדתי בבית לבן וכשיצאתי מביתו פגע בי עשו הרשע ובקש להרוג את בני ומסרתי עצמי למיתה עליהם, ועכשיו נמסרו ביד אויביהם כצאן לטבחה, לאחר שגדלתם כאפרוחים של תרנגולים וסבלתי עליהם צער גידול בנים, כי רוב ימי הייתי בצער גדול בעבורם, ועתה לא תזכור לי זאת לרחם על בני?!
פתח משה ואמר רבש"ע לא רועה נאמן הייתי על ישראל ארבעים שנה ורצתי לפניהם כסוס במדבר, וכשהגיע זמן שיכנסו לארץ גזרת עלי במדבר יפלו עצמותי, ועכשיו שגלו שלחת לי לספוד ולבכות עליהם, ...
באותה שעה קפצה רחל אמנו לפני הקדוש ברוך הוא ואמרה רבש"ע גלוי לפניך שיעקב עבדך אהבני אהבה יתירה ועבד בשבילי לאבא שבע שנים וכשהשלימו אותן שבע שנים והגיע זמן נשואי לבעלי יעץ אבי להחליפני לבעלי בשביל אחותי והוקשה עלי הדבר עד מאד כי נודעה לי העצה והודעתי לבעלי ומסרתי לו סימן שיכיר ביני ובין אחותי כדי שלא יוכל אבי להחליפני, ולאחר כן נחמתי בעצמי וסבלתי את תאותי ורחמתי על אחותי שלא תצא לחרפה, ולערב חלפו אחותי לבעלי בשבילי ומסרתי לאחותי כל הסימנין שמסרתי לבעלי כדי שיהא סבור שהיא רחל, ולא עוד אלא שנכנסתי תחת המטה שהיה שוכב עם אחותי והיה מדבר עמה והיא שותקת ואני משיבתו על כל דבר ודבר כדי שלא יכיר לקול אחותי וגמלתי חסד עמה, ולא קנאתי בה ולא הוצאתיה לחרפה, ומה אני שאני בשר ודם עפר ואפר לא קנאתי לצרה שלי ולא הוצאתיה לבושה ולחרפה, ואתה מלך חי וקיים רחמן מפני מה קנאת לעבודת כוכבים שאין בה ממש והגלית בני ונהרגו בחרב ועשו אויבים בם כרצונם, מיד נתגלגלו רחמיו של הקדוש ברוך הוא ואמר בשבילך רחל אני מחזיר את ישראל למקומן הדא הוא דכתיב (ירמיה ל"א) כה אמר ה' קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים רחל מבכה על בניה מאנה להנחם על בניה כי איננו, וכתיב (שם /ירמיהו ל"א/) כה אמר ה' מנעי קולך מבכי ועיניך מדמעה כי יש שכר לפעולתך וגו' וכתיב (שם /ירמיהו ל"א/) ויש תקוה לאחריתך נאם ה' ושבו בנים לגבולם.
(איכה רבה פתיחה כד)

# data[].attributes.headline
לפרק לא - לימוד על דרכי התשובה מהפסוקים שבפרקנו

# data[].attributes.subject
לפרק לא - לימוד על דרכי התשובה מהפסוקים שבפרקנו

# data[].attributes.body
בנבואת ירמיהו שבפרקנו מצארת תשובת אפרים (גולי מלכות ישראל). מפסוקים אלה לומד רבינו יונה בספרו שערי תשובה שער א כמה יסודות גדולים בדרכי התשובה, ונביא להלן יסוד אחד, והוא החלוקה בסדר התשובה בין החוטא שנכשל באקראי לבין מי שהיה רגיל בחטא מסוים :
א. ודע כי מי אשר חטא על דרך מקרה, כי התאוה תאוה ויחזק עליו יצרו ויתקפהו, ולא נחלצו רעיוניו וחושיו בפגעו בו, ...- ראשית תשובת האיש הזה החרטה, ולשים יגון בלבו על חטאתו ולהיות נפש נענה ומרה כלענה, אחרי כן יוסיף בכל יום יראת ה' בנפשו, ויתן חתת אלקים בלבבו בכל עת, עד אשר יהיה נכון לבו בטוח בה', כי אם יוסיף יעבור בו היצר ויפגשהו כפעם בפעם, ורבה עליו תאותו כמשפט הראשון. לא יהיה נפתה לבו עליו - ויעזוב דרכו, כמו שנאמר (משלי כח, יג): "ומודה ועוזב ירוחם", הזכיר תחלה "ומודה" על החרטה והוידוי, ואחר כך "ועוזב".
אך האיש המתיצב על דרך לא טובה, תמיד, וגבר על חטאיו דורך בכל יום ושונה באולתו, ושב במרוצתו גם פעמים רבות, וכל עת אוהב הרע ומכשול עונו ישים נוכח פניו, רוצה לומר התאוה והיצר, וחפצו ומגמתו, אשר לא יבצר ממנו כל אשר יזם לעשות - ראשית תשובת האיש הזה, לעזוב דרכו ומחשבתו הרעה, ולהסכים לקיים ולקבל עליו לבל יוסיף לחטוא, אחרי כן יתחרט על עלילותיו הנשחתות, ויתודה לשוב אל ה', כמו שנאמר (ישעיה נה, ז): "יעזוב רשע דרכו ואיש און מחשבותיו וישוב אל ה' וירחמהו". והמשל בזה - למי שאוחז השרץ ובא לטבול ולהטהר, כי יניח השרץ תחלה ואחרי כן יטבול ויטהר. וכל זמן שהשרץ בידו עוד טומאתו בו, ואין הטבילה מועילה. והנה עזיבת מחשבת החטא - היא השלכת השרץ, והחרטה מאשר חטא והודוי והתפלה - במקום הטבילה. והיה כי יבואו יסורים ומכאובים על הרשע אשר תמיד כל זממיו להתהלך באשמיו, יווסר בתחלה וישוב מחשבתו הרעה אשר חשב ויכרית מעבדיו מידיו. והמשל בזה - לעגל אשר יכוהו במלמד הבקר לכוון תלמיו; כן המתיצב על דרך לא טובה, יקח המוסר תחלה לעזוב דרכי מות ללכת דרך ישר, כמו שנאמר (ירמיה לא, יז): "שמוע שמעתי אפרים מתנודד יסרתני ואוסר כעגל לא למד". עוד נאמר אחריו (ירמיה לא, יח): "כי אחרי שובי נחמתי", רוצה לומר, כי אחרי אשר יסרתני ואוסר ושבתי מדרכי הרעה - נחמתי אחרי כן ואתחרט על מה שעבר מדברי עונותי. והנה נתבאר לך מזה כל הענין אשר בארנו.
ב.

# data[].attributes.headline
לפרק לד - הגורמים לשחרור העבדים ולהחזרתם, והקשר בין מעשה זה לנבואה הקודמת

# data[].attributes.subject
לפרק לד - הגורמים לשחרור העבדים ולהחזרתם, והקשר בין מעשה זה לנבואה הקודמת

# data[].attributes.body
בנביא עצמו לא מפורש מתי שוחררו העבדים, אך בחז"ל הובאה מסורת כי הדבר היה בשנה השביעית למלכות צדקיהו, ושחרור עבדים זה הוליד בחלקים מהעם את הטענה כי גם הם השתחררו מעבדות ה', שהרי הוא הפר את בריתו איתם והגלם (אף שמיעוט העם נשאר ביהודה עם המקדש).
אפשר שבשנה זו החל המרד הגלוי של צדקיהו בבל, וכחלק מההכנות למרד ולמלחמה הגדולה שתבוא בעקבותיו – הצליח צדקיהו לשכנע את העם לשחרר את עבדיהם, כדי שיצטרפו אליהם לחרף את נפשם במלחמת החירות, ולא ישתפו פעולה עם הבבלים
(ויש מי ששיער שהיה זה מאוחר יותר, כשכבר החל המצור, וממילא לא היה צורך בעבדים משום שלא היה אפשר לצאת מהעיר לעבוד בשדות, וממילא הפכו העבדים לנטל מכביד של פיות רעבים נוספים שעל האדון להאכילם בשעת מצור ורעב).

אולם, כאשר עלה פרעה לסייע את יהודה, וצבא בבל פנה לפתע מעל ירושלים, רבים מהעם חשבו כי חלפה הסכנה וירושלים שוב ניצלה באופן פלאי, ועל כן מיהרו להחזיר את עבדיהם. על דבר זה חרה אף ה' בעם ואז נגזרה ונאמרה נבואה זו. ואכן, כעבור זמן קצר חזר פרעה לארצו, הבבלים שבו לצור על ירושלים, ובסופו של דבר הפרצה החומה והוחרבו העיר והמקדש.

לפי הדעה ששילוח העבדים היה בעצומו של המצור, ייתכן שהגורם לכך היתה נבואת ירמיהו אל צדקיהו אותה למדנו בתחילת הפרק, נבואה שעוררה את צדקיהו לאזור אומץ לעשות מעשה חריג של חזרה בתשובה כדי להמתיק את הגזירה.

לפי מסורת חז"ל שכריתת הברית היתה זמן רב קודם המצור, נבואה זו אינה תוצאה של הנבואה הקודמת לה, אלא שתי נבואות אלה נאמרו בסמוך זו לזו, בימי המצור.

# data[].attributes.headline
לפרק לה - זהותו של יונדב בן רכב והטעם לאיסורים שציוה על זרעו 

# data[].attributes.subject
לפרק לה - זהותו של יונדב בן רכב והטעם לאיסורים שציוה על זרעו 

# data[].attributes.body
חז"ל ביארו כי בני הרכבים היו צאצאי יתרו (שכמובן היו יהודים, לאחר שיתרו התגייר והם גרו והתחתנו עם עם ישראל), שהרי יתרו כונה: 'קיני' (שופטים א, טז), ובדברי הימים א (ב, נה) נאמר "ומשפחות ספרים יושבי יעבץ: תרעתים שמעתים שוכתים, המה הקינים הבאים מחמת אבי בית רכב". כלומר: שזרעו של חמת, אבי בית רכב, מכונים הקינים, ומהם יצאו שלוש משפחות חשובות שהיו סופרים (-תלמידי חכמים) תרעתים, שמעתים ושוכתים (וחז"ל דרשו שמות אלה).

יונדב בן רכב היה קנאי לדבר ה' בממלכת ישראל בימי יהורם בן אחאב, (כ-250 שנה לפני זמנו של יהוקים), כפי שמסופר בספר מלכים ב (פרק י), שיהוא שיתף את יונדב בן רכב במהפכה שעשה בהשמדת בית אחאב וביעור עבודת הבעל ממלכת ישראל.

חז"ל אמרו שהטעם לאיסורים שהטיל יונדב בן רכב על זרעו הוא משום אבילות על החורבן, שיונדב כבר צפה אותו מראש לאור מצבו הרוחני הקשה של העם באותם ימים (בהם היה איחוד לרעה תחת בית אחאב בין ממלכות ישראל ויהודה). יש המבארים כי יונדב תלה תקוות גדולות במהפכה שביצע יהוא, המלך שמשח ע"י הנביא, והיווה בעצם את ההזדמנות האחרונה של ממלכת ישראל, ומשנוכח שיהוא קלקל גם הוא את דרכיו נואש והבין שהחורבן בלתי נמנע. (אפשר לצרף לזה את העובדה שבאותם השנים היתה מלכות יהודה מסורה בידי עתליה המרשעת, בתם של אחאב ואיזבל, ומשום כך לראשונה היו שני חלקי העם משועבדים בידי שלטון רשע המרבה עבודת אלילים, ואפסה התקווה לתיקון.

בפירוש 'דעת מקרא' הובאה השערה נוספת, כי מטרת הנהגות אלה היתה כדי שבני רכב ימשיכו להיות סופרים ותלמידי חכמים ויסבבו בעם ללמדם תורה ולהחזירם למוטב, ולא יהיו נמשכים אחר היין גורם ההוללות והחטאים או אחר עבודת בתיהם ושדותיהם שיכלו את זמנם.

ואפשר שהסדר הוא הפוך: טעם ציוויו של יהונדב לזרעו הוא כדברי חז"ל, ובזכות ציווי שהצילם מן היין ומן ההשתעבדות לאדמה, הפכו בית רכב לתלמידי חכמים ומורי העם, בדרכו של אביהם הגדול.

[אפשר גם שאין כוונתם של חז"ל לאבלות ממש על החורבן, אלא שיהונדב הפריש את בניו ממעשים אלה מאחר שראה שסופם להביא לחורבן. הדבר תלוי גם בגירסאות שונות המופיעות בחז"ל בענין זה].

# data[].attributes.headline
לפרק לו - דרשת חז"ל על תוכן האגרת ועל שריפתה בידי יהויקים

# data[].attributes.subject
לפרק לו - דרשת חז"ל על תוכן האגרת ועל שריפתה בידי יהויקים

# data[].attributes.body
ביחידה ביארנו כי 3-4 הדלתות שלאחריהם קרע יהויקים את האגרת הינן נ 3-4 דפים (כפירוש הרד"ק, וכפי שמשתמע מכך שנח היה לקורעם בסכין).
אך חז"ל ביארו כי הכוונה היא ל3-4 פסוקים, וכי תוכן האגרת כלל את פסוקי מגילת איכה, ולא לחינם החליט יהויקים לשרוף את המגילה רק לאחר הקראת הפסוק הרביעי:

"מה הם שלש דלתות וארבעה? אמרו לו ליהויקים: כתב ירמיה ספר קינות. - אמר להם: מה כתוב בו? - 'איכה ישבה בדד...' (איכה א, א). - אמר להם: אני המלך (לא כ"כ מפריע לי שתהיה ירושלים בודדה, שהרי אני נשאר המלך). - אמרו לו: 'בכו תבכה בלילה...' (שם, ב) - אני המלך. - 'גלתה יהודה מעני...' (שם ג) - אני המלך. 'דרכי ציון אבלות' (שם ד). - אני המלך. 'היו צריה לראש.' (שם ה)  (כלומר: אויביה ימשלו בה, ולא מלך יהודה). - אמר להם: מי אמרה? (לגזירה זו) - 'כי ה' הוגה על רב פשעיה' (סוף אותו פסוק). מיד קדר (חתך) כל אזכרות שבה (שם ה' המופיע במגילת איכה) ושרפן באש. וזהו שכתוב:  "ולא פחדו ולא קרעו את בגדיהם", משמע שצריכים היו לקרוע (ומכאן למדים שיש חיוב קריעה על ספר תורה שנשרף). " ‎‎(מועד קטן דף כו עמוד א, בתרגום לעברית).

[גם על המופיע בסוף הפרק, שירמיהו כתב על המגילה השניה את הדברין הראשונים 'ועוד נוסף עליהם דברים רבים כהמה' דרשו חז"ל (באיכה רבה) שהכוונה היא לתוכנה של מגילת איכה, ונחלקו מה הם הדברים שהיו כתובים מלכתחילה ומה נוסף רק לאחר שריפת המגילה בידי יהויקים]

# data[].attributes.headline
לפרק לז - דרשת חז"ל על הסיבה לחזרת צבא מצרים לארצו

# data[].attributes.subject
לפרק לז - דרשת חז"ל על הסיבה לחזרת צבא מצרים לארצו

# data[].attributes.body
"פעם אחת באו שונאין (הבבלים), ושלחו אצל פרעה נכה (שיבוא לעזור להם, כפי שהבטיח). כשהוא מפרש בים הגדול, רמז הקדוש ברוך הוא לשלדותיהן והיו שטין על פני המים. אמרו אלו לאלו: "מה טיבן של שלדות הללו?", אמר להם: "אבותיהם של אלו תחת אבותיכם עמדו, ועמדו והטביעו אותם במים". אמרו: "וכך עשו לאבותינו ואנחנו הולכים ומסייעין להם?!" מיד חזרו. הדא הוא דכתיב (-זהו שכתוב): "הנה חיל פרעה היוצא להם לעזרה שב לארצו אל מצרים", לכך נאמר (איכה ד): "בצפיתנו צפינו אל גוי לא יושיע".

# data[].attributes.headline
לפרק לז - זהותו של יראיה בן שלמיה בן חנניה, והסיבה לכך שהאשים את ירמיהו בבגידה

# data[].attributes.subject
לפרק לז - זהותו של יראיה בן שלמיה בן חנניה, והסיבה לכך שהאשים את ירמיהו בבגידה

# data[].attributes.body
"יראיה בן שמחיה בן חנניה - הוא חנניה בן עזור (נביא השקר איתו התעמת ירמיהו כמסופר בפרק כח, ולבסוף אמר לו שלא יוציא את שנתו, וכך היה). בן בנו (של חנניה בן עזור) היה זה (יראיה), ולכך יחסו הכתוב, ללמד שכל המחניף לרשע סוף נופל בידו או ביד בנו או ביד בן בנו, וירמיה החניף לו (לחנניה), שאמר לו: 'אמן, יקים ה' את דבריך!'.
ומדרש אגדה, שצוה חנניה את בנו: "ראה שאני מת על ידי ירמיה, והעמידני שקרן בנבואתי. אם תוכל להכשילו - הכשילהו!". ובנו צוה גם הוא לבניו כך, וכשהגיע שעה הכשילו." (רש"י ירמיהו לז, יג)

# data[].attributes.headline
לפרק מא – הסיבות לכך שרצה ישמעאל בן נתניהו להרוג את גדליהו, וזהותם של גדליהו בן אחיקם ומשפחתו 

# data[].attributes.subject
לפרק מא – הסיבות לכך שרצה ישמעאל בן נתניהו להרוג את גדליהו, וזהותם של גדליהו בן אחיקם ומשפחתו 

# data[].attributes.body
למרות שהיה אחד ממפקדי הגדודים של צבא יהודה, נענה ישמעאל בן נתניהו למזימת מלך עמון לרצוח את גדליהו, אף שהדבר העמיד בסכנת השמדה מוחשית את כל שארית יהודה, וצריך להבין מהו טעם הדבר.
יש שפרשו כי סיבת זעמו של ישמעאל, שהיה מזרע המלוכה, היתה העובדה שגדליהו בן אחיקם שלא היה מזרע בית דוד, תפס את השלטון (למרות שכנראה ישמעאל לא השלה את עצמו שהוא יוכל למשול במקום גדליה, שכן לאחר הרצח הוא החל במנוסה לכיוון עמון).
סיבה אפשרית נוספת היא שכפי הנראה גדליהו בן אחיקם היה מן האנשים ששמעו בקול הנביא ירמיהו והסגירו עצמן ביד הכשדים וניסו להשלים עימם ולבלום את המרד (כך פירש רש"י, ועוד), וככל הנראה מסיבה זו בחרו בו הבבלים לשמש כמושל הפליטה. לעומתו, ישמעאל בן נתניהו היה ממפקדי הצבא שהמרו את פיו של הנביא והמשיכו את המרד, ואפשר שהוא ראה בגדליהו בוגד.

אפשר גם שהשנאה צמחה בשל היותם משתייכים לשני מחנות שונים ביהודה – מחנה נאמני ה' ונביאיו ומחנה עוזבי ה' ועובדי הע"ז. לאורך הספר ראינו מספר עימותים בין שתי מחנות אלה בקשר לירמיהו, וגם ראינו תמורות בזהותם של השרים, כשכל מלך ניסה לקרב לשלטון שרים הקרובים יותר לעמדתו. ככל הנראה היו ביניהם ויכוחים קשים וחילופי האשמות באשר לדרך בה ראוי לנהוג ובאשר לאשמה לחורבן מלכות יהודה וירושלים.

יש להדגיש כי גדליהו בו אחיקם בן שפן היה ממשפחה שהיו רובם ככולם יראי ה' ונאמני נביאיו:

סבו, שפן בן אצליהו הסופר, היה זה שהופקד על ידי יאשיהו הצדיק לדאוג לשיפוץ בית ה', והוא אשר קיבל את ספר התורה שנמצא במקדש מיד חלקיהו הכהן וקרא בו לפני המלך, במעשה שעורר את מהפכת התשובה הגדולה של יאשיהו (מלכים ב פרק כב).

שפן ובנו אחיקם (אביו של גדליהו) היו חלק מן המשלחת ששלח יאשיהו הצדיק כתוצאה מקריאת הספר ולדרוש בה' ע"י חולדה הנביאה (שם).

לאחר הריגת יאשיה, בראשית מלכות יהויקים בנו, למדנו כי אחיקם בן שפן (אביו של גדליהו)  הוא שהתעמת עם העם הכהנים ונביאי השקר והציל את ירמיהו ממוות (כפי שלמדנו בסוף פרק כו).

אחיו של אחיקם, אלעשה בן שפן, היה זה שנבחר על ידי ירמיהו למסור את נבואתו ליושבי בבל (מגלות יהויכין) כאשר הלך לשם בשליחות צדקיהו (ירמיהו כט).

אח אחר, גמריהו בן שפן הסופר, העמיד את לשכתו במקדש לשימוש ברוך בן נריה שנשא ממנה לעם את נבואת ירמיהו שכמעט והצליחה לחולל מהפך תשובה, ובנו, מכיהו בן גמריהו בן שפן היה זה שהדברים נגעו לליבו והוא סיפרם לאביו ולשאר השרים ואף הביא את ברוך להקריאם שוב בפניהם. גמריהו היה מן השרים שהלכו לשכנע את המלך יהויקים הרשע לשמוע אל דברי הנבואה, ואף העזו למחות בו ולהפציר בו שיפסיק כשהשליך את המגילה אל האש.

[אמנם בספר יחזקאל (ח, יא) הדגיש הנביא כי יאזניהו בן שפן,שאפשר שהיה אף הוא ממשפחה זו, ניצב בין שבעים הזקנים שקיטרו לע"ז בתוככי המקדש].

# data[].attributes.headline
לפרק נב - האם הבקעת העיר התרחשה בט' בתמוז או בי"ז בו?

# data[].attributes.subject
לפרק נב - האם הבקעת העיר התרחשה בט' בתמוז או בי"ז בו?

# data[].attributes.body
מהנאמר בפרקנו משתמע כי הבקעת העיר היתה בט' בתמוז, וכך גם נאמר במפורש לעיל בפרק לט פסוק ב.
לעומת זאת, המשנה במסכת תענית אומרת כי אחד מחמשת הדברים שארעו לאבותינו בי"ז בתמוז הוא הבקעת העיר.
כיצד מתיישבים הדברים?
א. שיטת התלמוד הירושלמי היא כי אכן העיר הבקעה גם במקדש ראשון בי"ז בתמוז, אלא שמתוך המצור והצרות התקלקל החשבון לעם הנצור בירושלים והיו סבורים שתאריך בקיעת העיר היה ט' בתמוז.
ב.  לעומת זאת, כתבו כמה מהראשונים שמהתלמוד הבבלי לא משמע כדברי הירושלמי,  אלא שאכן בבית ראשון הובקעה העיר בט' בתמוז אלא שאנו מתענים לפי תאריך בקיעת העיר במקדש השני שהוא האחרון (ולא היה שייך לגזור שני צומות בסמיכות על דבר זה).
ג. האברבנאל כותב כי בט' לחודש נפרצה חומת העיר, אלא שאז נמלטו ממנה כל אנשי המלחמה לכיוון מזרח, כמבואר בפרקנו ובפרק לט. ואומר האברבנאל כי צבא בבל נטש את העיר והחל במרדף אחרי המלך ואנשי המלחמה, ורק אחרי שלכדו אותם שבו אל העיר כדי להחריבה, וזה היה בי"ז בתמוז.
ד. יש מי שביאר כפי המשתמע מלשון הפסוק שבפרקנו כי בט' לחודש תם הלחם מהעיר, ובזה אבד הסיכוי של הנצורים להחזיק מעמד ובכך בעצם נפלה העיר, אך הבבלים התמהמהו עד שאפסו כוחות המגינים לחלוטין ורק ביז בתמוז פרצו בפועל את חומת העיר.

# data[].attributes.headline
לפרק נב - דרך תפיסתו של צדקיהו המלך, והתאריך בו חרב המקדש

# data[].attributes.subject
לפרק נב - דרך תפיסתו של צדקיהו המלך, והתאריך בו חרב המקדש

# data[].attributes.body
א. דרך תפיסתו של צדקיהו:
חז"ל אמרו כי מערה היתה לו לצדקיהו מביתו עד ערבות יריחו, וברח דרכה. ונזדמן צבי הולך ממעל על המערה, ורדפו הכשדים אחר הצבי, ובבואו לפתח המערה מצאו את המלך יוצא ותפשוהו.
ב. התאריך בו חרב המקדש:
המשנה במסכת תענית אומרת כי בתשעה באב חרבו גם הבית הראשון וגם הבית השני. הגמרא מקשה על כך, שבספר ירמיהו מצויינים שני שני תאריכים אחרים וסותרים לחורבן הבית: במלכים ב' פרק כה משמע שז' באב נשרף המקדש, ובירמיהו נב משמע שבי' באב נשרף המקדש, ומבארת הגמרא שבשבעה באב נכנסו הנכרים להיכל, ואכלו וקלקלו בו שביעי שמיני, ותשיעי סמוך לחשיכה הציתו בו את האור, והיה דולק והולך כל היום כולו, שנאמר: "אוי לנו כי פנה היום כי ינטו צללי ערב". ומשום כך אמר רבי יוחנן: אלמלי הייתי באותו הדור - לא קבעתיו אלא בעשירי, מפני שרובו של היכל בו נשרף. וחכמים שקבעוהו בתשעה באב סברו שעדיף לקבוע בתחילת הפורענות.