# data[].attributes.body
Joan Vinyoli va confessar en una entrevissta que el va incitar a escriure una frase de Rainer M. Rilke: "La poesia no és cosa de sentiments sinó d'experiències".
Rilke, va ser un reconegut poeta austríac en llengua alemanya del segle XX, de qui  Joan Vinyoli va traduir vàries obres al català.

Hi ha dues obres fonamentals de Rilke procedents de la cultura clàssica occidental que marquen els poemes de Joan Vinyoli: Sonets a Orfeu i Elegies de Duino. La figura mitològica d'Orfeu és el personatge central del recull de poesies El Callat i segons la tradició de Rilke ens interessen sobretot dos aspectes: d'una banda, la tasca creadora del poeta i, d'altra banda, la davallada als inferns i, per tant, el coneixement de la part fosca de la vida. Vinyoli va ser un poeta òrfic en el sentit que fa servir mites entorn de la figura d'Orfeu per expressar i representar la seva pròpia experiència.
El to elegíac dels poemes davant de la mort fa que la poesia esdevingui una elegia per les coses perdudes. ("Tempus fugit")
D'altra banda, la natura que afecta l'estat anímic del poeta,  de la mateixa manera que el dolorós cant d'Orfeu commou tots els éssers i estableix un vincle amb el paisatge. Rilke i Vinyoli creen una relació entre l'estat anímic interior i la natura externa.
I, per últim, la concepció de la poesia com a celebració de la vida.

# data[].attributes.body
Aquesta etapa d'admiració a Rilke va comptar amb l’orientació de Carles Riba, poeta catalàque va dirigir la poesia pels camins del simbolisme i criteris de continuïtat noucentista fins l’any 1959.
Els temes principals van ser la mort, Déu i l’angoixa existencial juntament amb la introducció de la problemàtica civil.

# data[].attributes.body
En la vida, tostemps
he vist moltes muntanyes
a plena llum, boscos d’avets, de faigs,
com si anés en un vagó de tren mirant per la finestra.
Quantes fonts
brollaven de les serres i creaven rius!
Tot és inaccessible, lluny i prop. Reverbera la neu.
No sento
fressa de res.
A mida
que ens envellim tornen les coses
primeres.

# data[].attributes.body
Aquest recull de poemes va ser publicat el 1976, i pertany a la tercera etapa de la divisió de la poesia de Joan Vinyoli.

El 1977 va rebre el Premi de la Crítica Serra d’Or.

El llibre és un reflex del món de Vinyoli: un món fallit per la distància entre la realitat i el desig del que vol assolir.

Es tracta d’un recull dels principals temes de l’autor, en que s’interroga sobre el sentit de la vida, el pas del temps, la recerca de la felicitat, l’amor, la mort ... i vol donar resposta a aquests interrogants a través de la paraula (la poesia). Per tant, és la poesia qui el du al coneixement.
És important destacar que és escrit una vegada finalitza la Guerra Civil Espanyola. En aquells moments, la literatura catalana està reapareixent a poc a poc, i els temes literaris es veuran afectats per les experiències viscudes.

El títol, suggeridor i d'una gran sonoritat, fa referència al vent que bufa a la tardor; i també  a la pròpia tardor de la vida, a l'època de decadència i fragilitat física, però de plenitud intel·lectual, moral i creativa.

L’obsessió pel pas del temps i els seus efectes devastadors recorren tot el llibre: Temps perdut, Hora fixa, Temps, No tinc ara temps ... (títols de poemes)

Es tracta de parts precedides pel poema Amb ronca veu, que adverteix dels objectius del recull i marca els camins.

El poemari es pot dividir en tres parts.  En la primera part (del poema 2 al 21):

- S’observa com domina la presència del paisatge: natura densa, viva, capaç de provocar imatges. Aquesta natura sempre acompanya les reflexions del poeta.

- Exploració de l’interior del jo poètic a través de la natura, del paisatge, de les estacions, dels records. aparició del paisatge de la infantesa: Santa Coloma de Farners.

- Gran càrrega sensorial, potenciada per l’ús de les olors, dels sons i sobretot dels colors.

En la segona part del poemari (poema 22 - 33):
- Hi predominen els poemes de caràcter amorós: de l’amor al desamor, del guany a la pèrdua...

- Sembla que la relació amorosa pugui ser una salvació momentània davant l’absurd de l’existència, però finalment la realitat ho devora tot (“Un dia clar de somnis i de foc/ens torna al lloc on vàrem començar” de Per molt que ens abracem.)

- Presència de poemes que expressen una relació més carnal, sensorial, fins i tot eròtica (Perfectament recordo).

Per últim, en la tercera part (34-43:
- S’hi troba la presència de la mort i la reflexió sobre el pas del temps.

- Assumeix que la mort forma part de la vida, alhora que es confia en el poder de la paraula, que salva de l’amenaça de la mort i del temps.
El poemari es tanca obrint pas cap a una nova poesia i cap a un nou projecte existencial: "i fem per començar noves formes de vida" (No tinc ara temps).

# data[].attributes.body
A Begur, a partir de l'estiu de 1954, hi descobreix l'àmbit metafòric i sensorial del mar. Begur marca l'època de la seva plenitud vital i poètica, que predomina als últims anys de la seva vida. Per això Joan Vinyoli afirma: "el lloc important i definitiu com a centre de les meves experiències de tot ordre, poètic i vital, va ser Begur". Va seguir anant cada estiu fins que el seu estat físic, afectat per la salut, li va permetre.

# data[].attributes.body
Va estiuejar a Santa Coloma de Farners, el paisatge del qual s'inspira en els primers poemes.

A Santa Coloma va passar els estius de la seva infantesa i adolescència des del 1922 fins al 1935.
“De més o menys els vuit anys fins als disset anys els vaig passar a Santa Coloma de Farners, La Selva, vila el paisatge de la qual ha estat més tard literaturitzat en algun dels meus primers llibres. Recordo que allí hi vaig passar les millors estones de la meva adolescència: les passejades a la plaça, el tennis, els boscos.”
Santa Coloma de Farners és, doncs, l’àmbit de la innocència, la infantesa, és a dir, del joc, la puresa i la felicitat, però, també és l’àmbit del misteri i del somni.
És interessant visitar la pàgina oficial de Joan Vinyoli on es presenta un itinerari poètic basat en la selecció de setze poemes, els quals estan inspirats en la natura del Parc de San Salvador, a Santa Coloma de Farners.

# data[].attributes.body
Una vegada acaba la Guerra Civil, aquesta deixa un llegat sobre, no només el poble, l'economia i la política, sinó que en la literatura. Aquesta etapa d'Espanya va marcar als autors, qui es van veure influïts a l'hora d'escriure.

Aquestes són algunes de les tendències literàries del moment:

Estètica postsimbolista: Aquesta poesia en els primers moments de la postguerra es troba en Carles Riba.
Conviurà la poesia pura i una poesia força relacionada amb el context històric, i la situació que Catalunya vivia sota el règim franquista.

Al mateix temps, es manté la voluntat de treballar acuradament el llenguatge i els mots, tradició iniciada en el Noucentisme.

També s'hi troba una actitud més propera a les problemàtiques sorgides a la postguerra, tot i que continuant la tradició lingüística.

# data[].attributes.body
Des de l'any 1939, a causa del règim franquista, la llengua catalana va ser eliminada de l’activitat pública, es van tancar les editorials i es va prohibir l’edició en català. Només molt a poc a poc, va afluixar gradualment la persecució del català, del basc i del gallec, i va permetent la creació d’editorials i una progressiva major normalització de les publicacions.

Entre el 1939 i el 1945 va haver una lluita des de l’exili, la qual va tenir una major producció i va produir una obra més incisiva, mentre que al país el règim franquista actuava amb força i no admetia cap tipus de discrepància. La cultura de la clandestinitat era poca i va anar-se'n ampliant a poc a poc, amb les lectures poètiques o tertúlies literàries.
D’altra banda, en els set primers anys de franquisme, no hi va haver literatura catalana a nivell públic, a excepció d’algunes publicacions de llibres sagrats o eclesiàstics. L’objectiu d’aquests àmbits culturals (l’exili, la clandestinitat i el moviment públic) era el manteniment de la cultura catalana enfront d’una actuació que en cercava la seva desaparició.
En l'àmbit lingüístic, l’ús de la llengua es va convertir en un símbol d’oposició al règim dictatorial i en una reivindicació de la llibertat perduda.
La literatura de postguerra es va veure afectada, doncs, per la suspensió dels drets civils, l'autoritarisme, la censura i la prohibició de la llengua.
Per aquest motiu, en el món literari va aparèixer una resistència cultural que fundava revistes, editava antologies poètiques i representava obres teatrals en cases particulars. Des de fora, els exiliats a Europa o Amèrica van reflectir la seva vivència en unes obres en què dominava el sentiment d'enyorança de la terra perduda i també el de derrota.

# data[].attributes.body
La Guerra Civil Espanyola va tenir un gran impacte per a la cultura en llengua catalana. La dictadura va comportar una repressió de tot allò que no s’adaptés a la ideologia del sistema governant.
Catalunya va experimentar els efectes de la repressió: les institucions polítiques i culturals van ser anul·lades; es va prohibir l’ús públic del català i el seu ensenyament; es van suprimir diaris i revistes considerades perilloses pel règim franquista... Davant d’aquesta situació, només hi havia dues opcions per als intel·lectuals catalans que es neguessin a col·laborar amb el règim: l’exili o la clandestinitat. Als anys seixanta es va iniciar una dinàmica contrària al règim franquista molt activa: organització de sindicats, tancades d’intel·lectuals...

D'altra banda, als anys setanta va morir Franco, es va produïr la restauració de la Generalitat de Catalunya i es va aprovar  la Constitució (1978).

# data[].attributes.body
Vinyoli enten la poesia com una eina de recerca i de coneixement sobre un mateix i sobre el món, i com una forma de realització espiritual.
La seva lírica, predecessora del romanticisme alemany i el postsimbolisme, evoluciona progressivament cap a una poesia metafísica i existencial antecedent d'un realisme de caire experiencial i moral.
La poesia és, per a Vinyoli, una via d'arrelament a la realitat i de transcendència i el mitjà òptim de salvació, per superar l'estat de pobresa que el poeta creu natural de la condició humana.
D'altra banda, també és capa de transmetre sensacions a través de les paraules, tal i com mostra en el recull dels seus poemes. Vinyoli tenia una gran sensibilitat per les arts plàstiques, i usa les olors, sons i colors per aportar experiències.

La seva producció poètica pot dividir-se en tres etapes: la primera, que compren del 1937 a 1963 i en la qual és fidel al mestratge de Riba i Rilke, és la de formació i consolidació; i la segona que va del 1964 fins el 1984 i que es dona en el moment de màxim reconeixement per part dels crítics i el públic, i en la seva pròpia maduresa. Per últim, la darrera etapa comprén els moments de la seva malaltia, i com aquesta influeix en la seva manera d'escriure.

# data[].attributes.body
Joan Vinyoli i Pladevall neix a Barcelona, el 3 de juliol del 1914. A l'edat de quatre anys el seu pare mor, i arran d'aquest fet, junt amb la seva mare s'instal·len a Sant Joan Despí. Als vuit anys, tornen a viure a Barcelona.

Als setze anys comença a treballar en una editorial, empresa en què s'està fins a la seva jubilació, l'any 1979.

# data[].attributes.body
Durant la guerra civil és destinat a la Inspecció de Centres de Reclutament de la zona republicana, i és llavors quan publica el primer recull de poemes: Primer desenllaç (1937), molt treballat formalment i amb llenguatge contingut.
En acabar la guerra, l'escriptor reprèn el treball a l'editorial per necessitats econòmiques, tot i que el seu desig és iniciar estudis de Lletres.
Arran d'aquesta experiència, la seva poesia queda recollida en dues etapes. És Vent d'aram el primer poemari que publica després d'acabar la guerra.

En el segon poemari De vida i somni (1948) desenvolupa la temàtica del paisatge i del record amb un ús moderat de les imatges.
Tres anys després, guanya el premi Óssa Menor amb el recull Les hores retrobades.
El 1956 edita l'antologia poètica El Callat, amb un pròleg seu. Fins set anys després no arriba als lectors el següent poemari, Realitats, (1963) que representa un canvi notable, ja que tendeix cap al realisme, que es concreta en poemes replets de retòrica, en els quals, però, l'aspecte quotidià mantindrà encara ressons simbòlics.

El poemari Tot és ara i res (1970), en el qual l'home es constitueix en nucli poètic, el poeta s'aferra a la vida amb totes les seves contradiccions i es lliura a l'emoció lírica. Amb aquesta publicació rep el reconeixement de la crítica i a partir d'aleshores publica de forma regular: Encara les paraules (1973), Ara que és tard (1975), Vent d'aram (1976), El griu (1978), Cercles (1980), A hores petites (1981), Cants d'Abelone (1982).

El dia 15 de maig de 1977 és ingressat en un hospital afectat d'una trombosi cerebral. Més tard, se li diagnostica un càncer de pell. Després d'una intervenció quirúrgica, ja no es torna a restablir.
Els dos darrers anys viu de manera intermitent a l'Hotel de Vallvidrera a causa de la malaltia, i el poeta reprèn la seva vocació natural amb dos poemaris: Domini màgic i Passeig d'aniversari, que obté nombrosos premis, com per exemple el de la Generalitat de Catalunya, el Ciutat de Barcelona i el Premio Nacional de Literatura.
També tradueix obres de Rilke, que són editades en dos volums: Versions de Rilke (1984) i Noves versions de Rilke (1985).

El 1982 esdevé membre de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
Joan Vinyoli mor a Barcelona el 30 de novembre de 1984.