# data[].attributes.body
(זאת הילה כאן!)

משתפת אתכן שאני ממש שמחה על המאמרים, הם דייקו לי את התחושות לגב בית הספר שבו התחלתי לעבוד.
מאז שהתחלתי שם אני מסתובבת עם תחושה שמשהו אחר קורה שם, משהו חם ועוטף שהלוואי שזו הייתה החווית התיכון שלי. מרגע שנכנסתי לבית הספר הרגשתי שנעים לי, שיש שם אווירה שמאפשרת לי להוציא מעצמי יותר. ראיתי שגם תלמידים חדשים שהתחילו ביחד איתי מרגישים מהר מאוד בנוח. התיאוריה של אכפתיות וכשירות מדייקת עבורי את האופי העוטף של ביהס הזה. ממש לפני שקראתי את המאמרים הרגשתי שכדי להגיע אל התלמידים אני צריכה לעבוד על האכפתיות שלי, חשבתי שיש לי את זה בטבעיות ושזה פשוט יצא החוצה. אבל גיליתי שתבניות בית הספר שאני חוויתי מנעו ממני להרגיש בנוח להראות אכפתיות. החידוד שיפה בניה עושה בין הגישה הפמיניסטית שמביאה מורות אל מקצועות החינוך והטיפול לבין המערכת החינוך שיש לה אופי גברי יותר, בהחלט מגדירה לי את גבולות הבלבול שלי.

נודינגס מתחברת לי הישר אל שיח האהבה שהיה לנו בפגישתנו. היא מתארת בעיני את המורה האידיאלית. אני מתחברת לתהיות של נריה לגבי הג'נגול בין משימות המורה וברור לי שהאווירה שיש בבית הספר בו אני עובדת מתאפשרת רק בגלל המספר המצומצם של התלמידים בכיתה. כיצד מצליחים לעשות זאת במספר רב של תלמידים?

# data[].attributes.body
(זו שירה)
אחרי שבועיים עמוסים מאוד, מצטרפת באיחור קל לדיון...
מסכימה אתכן שהמאמרים מעלים נקודות חשובות מאוד שלא זוכות למספיק התייחסות, לפחות לא במסגרת הכשרת המורים שאנחנו זוכות לה... ובכל זאת, לא יכלתי שלא לחוש הסתייגות מסוימת מתוכנם. אולי בשל ההבחנה הברורה בין המינים, כפי שיובל התייחסה אליה בתגובתה, שמשאירה את הגברים בעמדת נחיתות בתוך השיח האכפתי ואותנו הנשים בעמדה פריווילגית מסוימת. שתי תוצאות לוואי ששתיהן קשות לי... בעיקר מפני שהן מכלילות הכללות גסות מאוד להשקפתי. אבל אולי חוסר הנוחות שלי מהטקסטים נובע יותר מתוך תחושת האוטופיה שהרגשתי בין השורות. כאילו שיש איזה פתרון קסם שבתי ספר צריכים לאמץ או שהכשרות המורים צריכות לאמץ כדי "לתקן" את המעוות... אין ספק שהבשורה שמביאה איתה הפדגוגיה של אכפתיות היא מהחשובות ומהנכונות (לדעתי) בעבור בתי ספר... ועם זאת, אני שואלת את עצמי האם שינוי פדגוגיה יכול לפצות על כל הליקויים העמוקים שקיימים במערכת? בשיטה?

עם מחשבות אלו ועוד תהיות רבות אחרות, מצפה לשיחתנו מחר...

# data[].attributes.headline
מחשבות על אכפתיות וכשירות מורים...

# data[].attributes.subject
מחשבות על אכפתיות וכשירות מורים...

# data[].attributes.body
בשנה+ האחרונה יצא לי להסתובב הרבה בבתי ספר ולראות את התנהלות המורים, בעיקר המחנכים שביניהם, אל מול התלמידים והתלמידות. התחושה שלי הייתה שמצופה ממורה להיות הכל וזוהי גם הנקודה הבולטת שעלתה לי מהטקסט. מעבר לציפייה הבסיסית שמורה ילמד את תלמידיו, שגם היא הופכת לטעמי ללא כל כך בסיסית כאשר מצופה ממורה ללמד מקצוע שמעולם לא למד בעצמו כפי שמתואר בטקסט וכפי ששמעתי פעמים רבות, מצופה ממנו להיות חלק מחייו של התלמיד-לדעת מה קורה בחייו, מבחינה חברתית, אישית, משפחתית, מצופה לראות אותות מצוקה, קשרים חברתיים, לתת יחס אישי, להכיל סיטואציות הקורות בין תלמידים בזמן שעות בית ספר וכו' וכו'. האם יש סיכוי למורה להצליח להכיל כל כך הרבה כאשר ישנם בממוצע 30 תלמידיו בכתה ו8 שעות עבודה ביום?

לי זאת נשמעת מראש כמו חוויה די מתסכלת, מעייניו של התלמיד והמורה כאחד. הרי התלמידים צמאים לאכפתיות ולהבדיל ממה שנכתב בטקסט בעייני לא תמיד הם מבינים כמה אכפתיות המורים מעניקים להם בגלל שזו שמחולקת לכל כך הרבה גורמים.

כמו כן נכתב שמצופה ממורה טוב לזהות צרכים שקיימים אצל תלמידיו, כאלו שאינם בהכרח מודעים לכך בעצמם. האם ניתן להפוך את זה למשהו גנרי? נושאים אשר אפשר להסכים שחובה ללמד אותם במערכת החינוך מעבר לשיעורי הליבה הרגילים? והאם זה לא קצת מסוכן לתת לכל מורה את הזכות לבחור מה צורכם של תלמידיו ועל פי כך להוסיף תוכן לימודי למערכת השעות של תלמידיו?

בקיצור מרגיש שמורה פשוט צריך לדעת לג'נגל בין המון דברים ועם כל הרצון הטוב הכשרת מורים מבעוד מועד לא יכולה להספיק. כל כך הרבה שינויים קורים בזמן כל כך קצר שבעיני מורים חייבים הכשרות תמידיות ורציפות תמיד ותאכלס להרגיש תחושת אכפתיות גם בעצמם..
(נריה)

נריה, במשפטי הסיום שלך שתי מסקנות חשובות מאוד: תהליכי למידה והתפתחות של מורים ושיהיה מי שאכפת לו מהם/ן.
בית ספר שידע לייצר את אלו בפועל ולא רק כמילים ריקות, יקיים את הבסיס לחינוך:  מודלינג ואהבת האדם.

# data[].attributes.headline
היי זאת יובל!! קודם כל, אני חייבת לציין שהמאמרים ריגשו אותי. אני מרגישה שזה פן חשוב כל כך  הוראה שלא שמים עליו דגש ובעיקר שממש קשה ללמוד אותו. ומכאן אני מגיעה לשאלה האמיתית, איך אני יכולה לתרגל דבר כזה? איך אני אדע שאני בדרך הנכונה? לטעמי, החשיבות העליונה פה היא לעשות את החיבור בין התיאוריה למעשה ולראות האם אנחנו באמת מצליחות להפוך את האכפתיות ליותר מתכונת אופי שיש או אין לנו, אלא לממש אבן דרך מרכזית בדמותינו כמחנכות.

# data[].attributes.subject
היי זאת יובל!! קודם כל, אני חייבת לציין שהמאמרים ריגשו אותי. אני מרגישה שזה פן חשוב כל כך  הוראה שלא שמים עליו דגש ובעיקר שממש קשה ללמוד אותו. ומכאן אני מגיעה לשאלה האמיתית, איך אני יכולה לתרגל דבר כזה? איך אני אדע שאני בדרך הנכונה? לטעמי, החשיבות העליונה פה היא לעשות את החיבור בין התיאוריה למעשה ולראות האם אנחנו באמת מצליחות להפוך את האכפתיות ליותר מתכונת אופי שיש או אין לנו, אלא לממש אבן דרך מרכזית בדמותינו כמחנכות.

# data[].attributes.body
בלי ועם קשר, אני שמחה על קבוצת הבנות שאנחנו ואני מרגישה שללמוד חינוך דרך פריזמה פמינסטית זה דבר כל כך מבורך, במיוחד בפורום הזה. עם זאת, ״ההרמה״ למין הנשי כרגיש, האמהי והמכיל, עם כמה שהיא מחמיאה לי בתור אישה, גרמה לי לחשוב על שותפינו הגברים שמוציאים פה מהמשוואה... האם באמת האמהות עושה אותנו ליותר מוכשרות לתפקיד? האם אינסטיקנט אמהי זה דבר אמיתי בכלל?
אני יודעת שאלו שאלות שכבר קשורות לקורס אחר, אך היה לי חשוב לשים את הדברים על השולחן.

אנחנו נתעכב על החיבור של התאוריה העוסקת בהיבטים הרגשיים ליישום שלה בכיתה. יש כמה מודלים יפיהפיים.
נודינגס אומרת שזה "טבעי" לנשים אך הגברים בהחלט מוזמנים  להיות חלק מהסיפור הזה.
זה בהחלט דיון לקורס הזה ובפגישה הבאה שלנו תכננתי להתייחס לזה דרך המקורות עליהם מתבססת נודינגס (אילנית).
מי כתבה את הדברים?

# data[].attributes.headline
הקשר שבין נשיות להוראה והקשר שבין אמא למורה.

# data[].attributes.subject
הקשר שבין נשיות להוראה והקשר שבין אמא למורה.

# data[].attributes.body
בהקשר למאמרה של יפה, מעניין לדון בסוגיית תפיסת תפקיד המורה כתפקיד נשי ומעבר לכך באמירה הרווחת כי האימהות מסייעת למורות להיות טובות ורגישות יותר בתפקידן.
מרגיש לי כי לאמירה הזו יש בסיס, אך עוד לא הייתי אמא או מורה בכדי לבחון אותה ושווה לפרוק אותה.
יחד עם זאת, כל כך התחברתי לאמירה שיש להפוך את החיים הפרטיים, את הבית לנושא מרכזי בתכנית הלימודים.

סוגיית היחסים, הרגשות והבית באופן היסטורי היתה משימה של נשים ולכן שכללנו את המיומנויות האלו לאורך השנים.
המחשבה שהבית (הטוב) הוא המודל המוצלח היא כל כך פשוטה ומדוייקת וממנה ההתייחסות לתכנית הלימודים (אילנית)
מי כתבה את התגובה?
סיון

# data[].attributes.headline
ההבחנה שבין מורה למחנך.

# data[].attributes.subject
ההבחנה שבין מורה למחנך.

# data[].attributes.body
ההבחנה המדהימה שעושה נודינגס במאמר "אכפתיות וכשירות מורים" בין אכפתיות לכשירות, מזכירה לי את ההבחנה שלמדתי לעשות השנה בין מורה למחנך. במאמר נודינגס לוקחת את זה צעד קדימה ואומרת שלא כל מורה יכול להיות מחנך ולהפך. נקודה שאני נוטה להסכים איתה. אך האם במצב של מערכת החינוך בישראל כיום, בית ספר יכול להרשות לעצמו להעסיק מורים שהם לא מחנכים? כלומר לא אכפתיים מספיק על פי המאמר... ולהפך, האם באופן בו מערכת החינוך עובדת ומורים ותלמידים עדיין נמדדים על פי ציונים, בית ספר יכול לקבל לשורותיו מחנך מבריק שלא מלמד מספיק טוב? כלומר, לא בעל כשירות מספיקה בהוראה.  בעיניי, התשובה טמונה בהכשרת מורים. אם נצא רגע מבועת המשעולים הנחמדה שלנו ונחשוב על כלל הסטודנטים והסטודנטיות במכללה. האם אורנים כמכללה מכשירה סטודנטים להיות מורים או מחנכים? שאלה שנראה לי שהתשובה אליה היא ברורה ושווה לחשוב עליה לעומק.
(שוב סיון אגב)

זה מתח שהמכללות עסוקות בו היום יותר מתמיד. המתח בין ידע דיסיפלינארי של תחומי תוכן לבין המיומנויות ה"רכות" של מקצוע ההוראה (אילנית)

# data[].attributes.headline
אנו זקוקים למשוב חיובי או שלילי שמגיע מאלה שדואגים להם כדי לשלוט בכשירותנו כדואגים.

# data[].attributes.subject
אנו זקוקים למשוב חיובי או שלילי שמגיע מאלה שדואגים להם כדי לשלוט בכשירותנו כדואגים.

# data[].attributes.body
היי אהובות, (זו סיון לא יודעת אם אתן רואות)
אילנית, קודם כל טקסטים מעניינים מאוד. גורמים לחשוב על תפקידנו כמורים.

אני רוצה להתייחס למשפט שתפס את תשומת ליבי בטקסט "אכפתיות וכשירות מורים." המשפט הוא "אנו זקוקים למשוב חיובי או שלילי שמגיע מאלה שדואגים להם כדי לשלוט בכשירותנו כדואגים."
הייתי רוצה שנעצור רגע ונתעכב עליו כשניפגש. איך מתמודדים ומפחיתים את הצורך הטבעי במשוב מאלו שדואגים להם? האם נכון למנוע את הרצון למשוב? נקודה מאוד מעניינת. ברור כי אנו כאנשי חינוך נהייה פעמים רבות יותר בצד האכפתי, הדואג, אך איך נדע שאנו עושים את תפקידנו כמו שצריך?

סיון, אכן נקודה מעניינת מאוד. לא צריך לדלג מעל הצורך בהיזון חוזר מזה שדואגים לו. הנתינה היא תורה בפני עצמה, אם היא מתישה רגשית היא לא נכונה. אנחנו נעסוק בזה (אילנית)

# data[].attributes.headline
אכפתיות וכשירות מורים / נודינגס

# data[].attributes.subject
אכפתיות וכשירות מורים / נודינגס

# data[].attributes.attachment_link.title
אכפתיות וכשירות מורים - נודינגס

# data[].attributes.headline
הכל מתחיל בבית / יפה בניה

# data[].attributes.subject
הכל מתחיל בבית / יפה בניה

# data[].attributes.attachment_link.title
הכול מתחיל בבית (2)