# data[].attributes.body
3360-3080 pr.n.š.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Najstarejše ohranjeno leseno kolo na ogled v Ljubljani

Barjansko kolo, napovednik za dokumentarni film

Leta 2002 so arheologi pod vodstvom dr. Antona Veluščka med čiščenjem drenažnega jarka na Stari gmajni pri Vrhniki odkrili najprej jesenovo kolo in nato še zraven pripadajočo hrastovo os. Raziskave so pokazale, da je kolo staro kar 5.200 let, da se mu je uspelo tako dolgo upirati času, pa se moramo zahvaliti stalni prepojenosti barjanskih zemeljskih plasti z vodo. Vendar če omogoča mokro okolje dolgo ohranitev lesenih in drugih organskih predmetov, pa ima izpostavitev mokrega lesa kisiku in pospešenemu delovanju mikroorganizmov ravno nasproten učinek. Če namreč takšnega predmeta ne hranimo v mokrem okolju, se lahko izpostavljen zraku že v nekaj urah izsuši, skrči in deformira.
Zato se je po odkritju sočasno z veseljem med arheologi pojavil tudi strah, kaj storiti s tem občutljivim materialom, da se bo ohranil za prihodnje generacije. Javnost je kolo za en dan že lahko videla, zatem pa so ga poslali v konzervatorsko-restavratorsko delavnico Rimsko-germanskega muzeja v Mainzu, kjer jim ga je v štirih letih uspelo konzervirati s pomočjo melaminske metode.
Kot nam je pojasnila avtorica razstave in kustosinja za prazgodovino v Mestnem muzeju Ljubljana Irena Šinkovec, so vodo v kolesu nadomestili s smolo kauramin in ga počasi osušili. " Kolo je v tem primeru stabilno, ni več mokro in ni ogroženo z mikroorganizmi," še pojasnjuje arheologinja.
Zdaj je na kolesu ponovno jasno vidna ožganina, s katero so spretni koliščarji les zaščitili. Kolesu zdaj ustrezno mikroklimo zagotavlja posebna nepredušno zaprta komora, ki vzdržuje stalno relativno vlago in preprečuje prodor ultravijoličnih žarkov. Kot je pojasnil konstruktor komore Anton Kambič, je kolo zdaj impregnirano, kar omejuje nadaljnje raziskave. Zato so manjši del kolesa izsušili pri zelo nizki temperaturi in vakuumu in bodo lahko ob morebitni izpopolnitvi tehnologij in metod opravili naknadne raziskave.
Tako razstavljeno kolo skupaj z drugimi predmeti na razstavi Kolo, 5.200 let - za javnost bo odprta od petka do 20. aprila prihodnje leto - pripoveduje o življenju koliščarjev in številnih najdbah, pa tudi o tem, kaj izum kolesa pomeni za današnji čas.
Premagovali so tudi več tisočkilometrske razdalje
Najdeno kolo je bilo pred približno 5.200 leti del enoosnega dvokolesnega voza, ki sta ga praviloma vlekli dve živali, najverjetneje govedo. Sicer so ljudje takrat najraje potovali po vodnih poteh, po kopnem najpogosteje peš, od konca 4. tisočletja pred našim štetjem pa je voz znatno olajšal premagovanje poti. Najdbe surovin in uvoženih predmetov nam povedo, da so ljudje tedaj obvladovali tudi več tisočkilometrske razdalje, kar si je zaradi neprehodnosti ozemlja težko predstavljati. Analize nekaterih predmetov, ki so jih našli na Ljubljanskem barju, tako kažejo stik z Balkanom, pa tudi s severom Apeninskega polotoka in Alpami.

Prve utrjene poti
Vprežni voz je prinesel povečanje znanja v obdelavi lesa, obenem pa zahteval ureditev poti, ki so omogočale prevoz tovora najprej v krajših, pozneje vse bolj daljših razdaljah. O predrimskih cestah ni dosti znanega, pojasnjuje Irena Šinkovec, tudi niso bile načrtno grajene, vsekakor pa so jih uporabljali. "Na primer v švicarskih koliščih in nekaterih nemških najdiščih so bila odkrita bruna, ki so bila namenjena za povezavo med koliščem na mehkih tleh in trdino," pravi.
Najdba barjanskega kolesa med drugim spomni, da so bile cestne povezave prisotne še pred prihodom Rimljanov. Veliki graditelji so marsikje naleteli na že utrjene poti, te seveda izboljšali, številne pa zgradili tudi povsem na novo.

Gradnje cest na močvirnih predelih, kjer bi bil sicer prehod skoraj nemogoč, so dokazano potekale že v 4. stoletju pr. našim štetjem. Ceste - široke so morale biti za vsaj eno vozilo - so gradili še pred iznajdbo kovin, kar pomeni, da so imeli na voljo preprosto in okorno orodje. Osnovo cest na močvirnem predelu so predstavljale prečne palice, ki so jih med seboj povezali z vzdolžnimi palicami, nosilno podlago pa nato zasuli s kamnitim drobirjem ali peskom.
Še pomembnejše in predvsem starejše povezave od cest so bile vodne poti, po katerih so koliščarji vozili z drevaki, tudi do 12 metrov dolgimi čolni iz enega debla.
Koliščarji - spretni rokodelci
Barjansko kolo je tudi pričevalec o tem, kako spretni rokodelci so bili koliščarji. Kolo je natančno izdelano iz jesenovih plošč, ki so povezane s štirimi letvam. Dodatno so bile zvezane z vrvjo, ki pa se ni ohranila. Dendrokronološke raziskave, ki temeljijo na določanju koledarskega leta z analizo štetja in merjenja branik, so pokazale, da je bilo drevo, iz katerega je izdelano kolo, staro okoli 80 let, deblo pa je merilo v premeru vsaj 40 centimetrov. Že koliščarji so dobro vedeli, da je jesen žilav in trden les, prav tako pa doseže dimenzije, ki so jih potrebovali za večje predmete. Sicer pa so podobna kolesa znana tudi s hribovitih delov Švice in jugozahodne Nemčije.
Hiše so obnavljali vsako leto
Voz so najverjetneje uporabljali za krajše razdalje, z njim pa poleg pridelkov s polj tovorili tudi velike količine lesa, potrebne za izdelavo hiš. Jesenov in hrastov les so najraje uporabljali tudi za pilote hiš, za katere pa natančno ne vemo, kako so bile videti. Najverjetneje dvokapne strehe so pokrili z lubjem, iz lesa so bile izdelane tudi stene, vanje pa so prepletli še veje in plasti gline ter jih morda obložili z lubjem. Hiše je arheologom uspelo rekonstruirati s pomočjo kolov, najdenih na najdišču Parte - Iščica. Tam so bile hiše velike približno 3,5 krat 7 metrov, med seboj pa oddaljene od 2 do 3 metre. Vsako leto so jih popravljali, na novo pa jih postavili po 10-20 letih.
Na ognjišču so kuhali mesne in zelenjavne jedi ter toplotno obdelali tudi mleko. Domnevajo, da so živeli približno polovico današnje pričakovane življenjske dobe. Zanimivo je, da so ob sicer skromni zdravstveni oskrbi izvajali tudi zahtevnejše kirurške posege na lobanji.
Kolo, eden najpomembnejših izumov
Prva kolesa naj bi uporabljali v Mezopotamiji v sredini 4. tisočletja pr. našim štetjem, medtem ko nekatere teorije izum pripisujejo prav prazgodovinski Evropi. Danes ob kolesu pomislimo predvsem na nepogrešljiv del prevoznega sredstva, vendar so ga sprva verjetno uporabljali za lončarjenje, saj je olajšal in predvsem pospešil izdelavo lončenih posod. Najstarejša kolesa so bila lesena in polna, uporabnejša in gibljivejša pa so postala z odkritjem kovin. Kolo je olajšalo tudi mletje žita, v antiki je postalo del oblegovalnih naprav in druge vojaške opreme, konec 2. tisočletja pr. n. št. pa so ga na Kitajskem in v Indiji spretno uporabili kot del kolovrata.

S kolesom je imel tudi izumitelj Leonardo da Vinci izvrstno izhodiščno točko za vse svoje izume. In že v dobrem stoletju po dobi tega renesančnega moža najdemo zametke prvega poskusa avtomobila na nožni pogon. Kot vemo, so prelomni trenutek izuma štiritaktnega motorja z notranjim zgorevanjem dočakali leta 1876. Kako nagel je bil razvoj od izumiteljskega 19. stoletja, vemo, pa vendar se podoben dvokolesni voz, s kakršnim so se nekoč prevažali koliščarji, še danes uporablja v nekaterih odročnejših delih sveta.
Kolo se vrti v prihodnost
V Mestnem muzeju Ljubljana so si zamislili večplastno razstavo, na kateri barjansko kolo ne pripoveduje le o preteklih obdobjih, ampak je predstavljeno tudi kot eden najpomembnejših tehnoloških izumov, pa tudi kot simbol vrtenja v drugačni razsežnosti časa in prostora.
Izumi na slovenskih tleh niso nastajali samo v preteklosti, ampak nastajajo še danes, poudarja soavtor razstave Miha Turšič iz KSEVT-a. Med slovenskimi ikonami, ki bi lahko čez 5.000 let podobno vznemirile naše zanamce, izpostavlja prvo arhitekturo v vesolju Hermana Potočnika Noordunga in Voyager Antona Mavretiča. " Projekt Voyager je v bistvu najbolj oddaljen človeški produkt, kar jih je kadar koli bilo v vesolju," pravi Turšič in nadaljuje: "Ta počasi zapušča nadzor človeka in se emancipira od vseh nas. S tem hkrati se konzervira za daljši čas. Naši zanamci, ki bodo raziskovali vesolje, bodo prišli tudi do tega projekta. In čez sto tisoče let bo še vedno nekje v globini vesolja in bo relevanten element za razumevanje, kako smo v današnjem času gledali na prihodnost."

Najstarejše ohranjeno leseno kolo na ogled v Ljubljani

Barjansko kolo, napovednik za dokumentarni film

# data[].attributes.attachment_link.title
Najstarejše leseno kolo z osjo se predstavi

# data[].attributes.attachment_link.description
Leta 2002 so arheologi pod vodstvom dr. Antona Veluščka med čiščenjem drenažnega jarka na Stari gmajni pri Vrhniki odkrili najprej jesenovo kolo in nato še zraven pripadajočo hrastovo os. Raziskave so pokazale, da je kolo staro kar 5.200 let, da se mu je uspelo tako dolgo upirati času, pa se moramo zahvaliti stalni prepojenosti barjanskih zemeljskih plasti z vodo.

# data[].attributes.body
200 pr.n.št najden v Arhimedu v Grčiji

# data[].attributes.body
KOŠČENA PIŠČAL
najstarejše glasbilo na svetu, stara 60 000 let
Najdena v jami Divje babe pri Cerknem leta 1995
Lora Šadl

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
piščal najdena v jami Divje Babe

Piščal iz Divjih bab, podrobneje Moustérienska "koščena piščal" iz Divjih bab I v Sloveniji, bi lahko bila najstarejše glasbilo na svetu. 60.000 let staro kost z luknjami, ki bi lahko bila piščal, hrani Narodni muzej Slovenije. Najdena je bila leta 1995 med izkopavanji v jami arheološkega najdišča Divje babe I pri Cerknem in jo najditelj, arheolog Ivan Turk, pripisuje neandertalcu. Domnevo, da naj bi jo izdelal kromanjonec, je arheolog Mitja Brodar ovrgel.[1][2] Gre za stegnenico mladega jamskega medveda. Najdba piščali je sprožila mnoge polemike in je sprva razdvojila strokovno javnost. Tuji arheologi se nagibajo k dvomu o tem, da je predmet nastal namenoma kot glasbilo, po mnenju slovenskih arheologov pa je bil po dolgoletnih raziskavah ta dvom večkrat strokovno ovržen. Luknjice naj ne bi nastale naključno zaradi ugriza zveri, viden pa naj bi bil tudi del ohranjenega rezilnega roba, ki naj bi bil posledica obdelave materiala. Kost naj bi omogočala širok tonski obseg in veliko prilagodljivost pri igranju melodičnih linij. Je edina doslej odkrita kost, ki naj bi jo kot piščal uporabljal neandertalec. Ker je najdena kost deloma odkrušena, so bile izdelane njene rekonstrukcije in na podlagi teh so bili narejeni mnogi akustični preskusi, objavljeni v strokovnih publikacijah. Objektivni dvomi o piščali so izraženi v številnih spletnih člankih, po leta 2015 opravljeni raziskavi pa naj bi nastanek luknjic povzročile hijene.[3][4]

Arheološko najdišče Uredi

Divje babe so najstarejše znano arheološko najdišče v Sloveniji. Lokacija obsega 45m dolgo in do 15m široko jamo, ki se nahaja 230m nad reko Idrijco blizu Cerkna in je dostopna za zaključene skupine obiskovalcev. Raziskovalci so na tem najdišču odkrili več kot 600 arheoloških predmetov v najmanj desetih plasteh sedimentov, vključujoč 20 ognjišč,[5] in skeletne ostanke jamskih medvedov. Preučevali so tudi podnebne spremembe v času pleistocena.[6] Po podatkih Narodnega muzeja je piščal povezana s koncem srednjega pleistocena in z neandertalci pred približno 60.000 leti, hkrati pa je temeljni dokaz, da so bili neandertalci tako kot mi zdaj, razvita duhovna bitja, zmožna takšnega umetniškega procesa, kot je ustvarjanje glasbe.

V 20. in 30. letih 20. stoletja je arheolog Srečko Brodar v arheološkem najdišču Potočka zijalka našel na desetine preluknjanih kosti, vendar jih je bila večina uničenih med italijansko okupacijo v času 2. svetovne vojne. Med ohranjenimi je najbolj znana mandibula jamskega medveda s tremi luknjami v mandibularnem kanalu.

Po 2. svetovni vojni so bili paleolitski predmeti najdeni tudi v Mokriški jami in v Betalovem spodmolu in so shranjeni v Narodnem muzeju Slovenije v Ljubljani. Do najdbe v Divjih babah mednarodni arheološki skupnosti ni bilo znano, da bi obstajala kakšna tako stara piščal z luknjicami. Večina paleolitskih piščali je bila najdena v Franciji. V Sloveniji je bila najdena še ena koščena piščal z luknjico, v Potočki zijalki, izdelal pa jo je kromanjonec tj. sodobni človek, in ne neandertalec.[1][2]

1. ↑ 1,0 Brodar (2008).1,1

2. ↑ 2,0 Brodar (2009).2,1

3. ↑ Martins, Ralph (31 March 2015). "Was "Earliest Musical Instrument" Just a Chewed-Up Bone?". National Geographic.

4. ↑ Diedrich, Cajus G. (2015). "'Neanderthal bone flutes': simply products of Ice Age spotted hyena scavenging activities on cave bear cubs in European cave bear dens". Royal Society Open Science. 2. doi:10.1098/rsos.140022.

5. ↑ Turk (2003).

6. ↑ Yu idr. (2001).

7. ↑ Debeljak, Irena; Turk, Matija. "Potočka zijalka". V Šmid Hribar, Mateja. Torkar, Gregor. Golež, Mateja. Podjed, Dan. Drago Kladnik, Drago. Erhartič, Bojan. Pavlin, Primož. Jerele, Ines. (ur.). Enciklopedija naravne in kulturne dediščine na Slovenskem - DEDI. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 2012-05-15.

Brodar, Mitja (2008-09-25), ""Piščalka" iz Divjih bab ni neandertalska", Delo, 50 (223), str. 20, COBISS 242443264

Brodar, Mitja (2009), Stara kamena doba v Sloveniji = Altsteinzeit in Slowenien., Ljubljana: samozaložba (Collegium Graphicum), COBISS 246881536

Chase, Philip G.; Nowell, April (2002). "Ist der Knochen eines Höhlenbären aus Divje Bebe, Slowenien, eine Flöte des Neandertalers?" [Is a cave bear bone from Divje Babe, Slovenia, a Neanderthal flute?]. V Hickmann, Ellen; Kilmer, Anne Draffkorn; Eichmann, Ricardo (ur.). Studies in Music Archaeology III, Part I. The Archaeology of Sound: Origin and Organisation. Papers from the 2nd Symposium of the International Study Group on Music Archaeology at Monastery Michaelstein, 17-23 September 2000. Rahden: Leidorf. str. 69-81. ISBN 978-3-89646-640-2.

D'Errico, Francesco; Villa, Paola; Llona, Ana C. Pinto; Idarraga, Rosa Ruiz (1998). "A Middle Palaeolithic origin of music? Using cave-bear bone accumulations to assess the Divje Babe I bone 'flute'". Antiquity. 72 (275): 65-79.

D'Errico, Francesco (2003). "Archaeological Evidence for the Emergence of Language, Symbolism, and Music-An Alternative Multidisciplinary Perspective" (PDF). Journal of World Prehistory. 17: 1-70. doi:10.1023/A:1023980201043.

Edgar, Blake (1998). "Could Neanderthals Carry a Tune?". California Wild. California Academy of Sciences. 51 (3 [Summer]). Arhivirano iz prvotnega spletišča (subscription required) dne 2007-03-12.

Fink, Bob, 1997. "Neanderthal Flute: Oldest Musical Instrument's 4 Notes Matches 4 of Do, Re, Mi Scale".

Fink, Bob (2000). "Odds calculated against Neanderthal flute being a chance product of animal bites". Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 2006-05-27.

Fink, Bob, 2002-3, "The Neanderthal flute and origin of the scale: fang or flint? A response," in: Ellen Hickmann, Anne Draffkorn Kilmer and Ricardo Eichmann (Eds.), Studies in Music Archaeology III, Verlag Marie Leidorf GmbH., Rahden/Westf. Germany, pp 83-87. Probability analysis.

Holdermann, Claus-Stephan; Serangeli, Jordi (1999). "Die 'Neanderthalerflöte' von Divje-Babe: Eine Revolution in der Musikgeschichte?". Musica instrumentalis: Zeitschrift für Organologie. 2: 147-57.

Morley, Iain (October 2003). The Evolutionary Origins and Archaeology of Music (PDF) (PhD Thesis). Darwin College Research Reports. Cambridge University.

Otte, Marcel (2000). "On the Suggested Bone Flute from Slovenia". Current Anthropology. 41 (2): 271-272. doi:10.1086/300129. PMID 10702145.

Turk, Ivan, ed. (1997). Mousterienska Koscena Piscal in druge najdbe iz Divjih Bab I v Sloveniji (Mousterian Bone Flute and other finds from Divje babe I Cave site in Slovenia). Znanstvenoraziskovalni Center Sazu, Ljubljana, Slovenia. ISBN 961-6182-29-3.

Turk, Ivan (2003), Neanderthal flute

Turk, Ivan, Miran Pflaum, and Dean Pekarovič. 2005. "Rezultati računalniške tomografije najstarejše domnevne piščali iz Divjih bab I (Slovenija): prispevek k teoriji luknjanja kosti", "Results of Computer Tomography of the Oldest Suspected Flute from Divje Babe I (Slovenia): Contribution to the Theory of Making Holes in Bones" (English & Slovenian). Arheološki vestnik: Acta archaeologica-Ljubljana : Slovenska Akademija Znanosti in Umetnosti, Sekcija za arheologijo 56:9-36. (2005 version contains tomography slice photos & analysis)

Turk, Matija and Dimkaroski, Ljuben. 2011. "Neandertalska piščal iz Divjih bab I: stara in nova spoznanja", "Neanderthal Flute from Divje babe I: Old and New Findings" (English & Slovenian). Opera Instituti Archaeologici Sloveniae : Založba ZRC SAZU, Ljubljana 21:251-265.

Wallin, Nils, Björn Merker, and Steven Brown, eds. 2000. The Origins of Music. Proceedings of the First Florentine Workshop in Biomusicology, Fiesole, 1997. Cambridge, Mass.: MIT Press. ISBN 0-262-23206-5.

Yu, Edwin S. K.; Blackwell, Bonnie A. B.; Turk, Ivan; Blickstein, Joel I. B.; Skinner, Anne R.; Divjak, Mimi N. (2001). "ESR Dating Human Cultural Evolution and Climatic Change During the Late Pleistocene at Divje Babe I, Slovenia". Poster session paper abstract. Boulder, CO: Geological Society of America.

Nadaljnje branje Uredi

# data[].attributes.attachment_link.description
piščal najdena v jami Divje Babe Piščal iz Divjih bab , podrobneje Moustérienska "koščena piščal" iz Divjih bab I v Sloveniji, bi lahko bila najstarejše glasbilo na svetu. 60.000 let staro kost z luknjami, ki bi lahko bila piščal, hrani Narodni muzej Slovenije.

# data[].attributes.body
Janez Puh

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Življenje in delo

Puh se je rodil v Sakušaku v Slovenskih goricah. Kot najstarejši sin bajtarja z devetimi otroki je moral z devetimi leti od doma in se pri petnajstih letih izučil za ključavničarja. Na izpopolnjevanje je odšel v Gradec in se po opravljeni vojaščini tam tudi naselil. To je bilo v času, ko so iz Združenega kraljestva začela prihajati prva kolesa. Novo prevozno sredstvo ga je zelo zanimalo, zato ga je izpopolnil in v svoji tovarni začel izdelovati zelo dobra kolesa, s katerimi se je uveljavil celo v Združenem kraljestvu in Franciji.

Pozneje je njegovo pozornost pritegnila iznajdba motornih vozil. Obiskal je Daimlerja in Benza ter preštudiral njune motorje, ker je hotel z njimi opremiti svoja kolesa. Pri konstrukciji motocikla se je kmalu ločil od vzora kolesa in iskal prikladnejše oblike. Po daljšem preskušanju in izpopolnjevanju mu je uspelo zgraditi motocikel. Leta 1906 je ta zmagal na sloviti dirki za pokal Gordon-Bennet - vozil je s povprečno hitrostjo 77 km/h.

Vzporedno s proizvodnjo motociklov se je Puh začel ukvarjati z razvojem avtomobila in kmalu je s svojimi vozili oskrboval tudi avstrijski dvor. Najbolj mu je uspel tip VIII, ki je med 1. svetovno vojno veljal za najzanesljivejši osebni in sanitetni avtomobil, v prometu pa se je obdržal še dolgo po koncu vojne. Do leta 1914 je Puh razvil 21 različnih avtomobilskih tipov.

Puhova tovarna je na vrhuncu proizvodnje leta 1912 izdelala 16.000 koles, 300 motociklov in 300 avtomobilov, kar je bilo za tiste čase razmeroma veliko. Puh je umrl tik pred začetkom 1. svetovne vojne, njegova tovarna pa je tudi po njej izdelovala avtomobile, motocikle in kolesa v Gradcu, ki je postal del Avstrije.

Sklici in opombe

Zunanje povezave

# data[].attributes.attachment_link.description
Puh se je rodil v Sakušaku v Slovenskih goricah. Kot najstarejši sin bajtarja z devetimi otroki je moral z devetimi leti od doma in se pri petnajstih letih izučil za ključavničarja. Na izpopolnjevanje je odšel v Gradec in se po opravljeni vojaščini tam tudi naselil.

# data[].attributes.body
France Rode

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
V sredo je umrl slovenski izumitelj France Rode, ki je izumil prvi žepni kalkulator na svetu HP 35.

Konec letošnjega maja je Rode, ki je delal za podjetje Hewlett-Packard, postal častni član Inženirske akademije Slovenije.

Nikoli se ni imel za Američana

Rode se je rodil 20. novembra 1934 v kraju Nožice. V Ameriko je prišel v 60. letih z ladjo in 80 dolarji v žepu. Kot izumitelj in podjetnik je soustvarjal začetke in razvoj Silicijeve doline.

Kot je dejal v intervjuju za revijo Jana leta 2012, se nikoli ni imel za Američana.

Še bolj je ponosen na kalkulator HP 80

Njegov prvi ameriški izum je bil stroj za hipnotiziranje, nato pa je bil 20 let v službi pri Hewlett-Packardu.

Čeprav je bil HP-35 uspešnica, je še bolj ponosen na poslovni kalkulator HP 80.

"Pomembno je, da sem nekaj naredil"

Kot upokojenec je živel nedaleč od Stanforda v Kaliforniji.

Na uspeh v svojem življenju je gledal takole: "Pomembno je, da sem nekaj naredil, ne pa da sem nekaj zaslužil."
Preberite še: Iz pogovora s slovenskimi podjetniki iz Silicijeve doline:
Gostil številne mlade iz Slovenije

"To je bil velik človek v vseh pogledih, predvsem pa človek dobrote, veselja in velikega uma," se ga spominja njegov osebni prijatelj p. Peter Rožič, ki je deloval na župniji v San Franciscu in z Rodetom sodeloval tudi v okviru fundacije ASEF.

Rode je podpiral slovensko skupnost v San Franciscu in bil njen aktiven član. Vsako leto je v Silicijevi dolini gostil študente iz Slovenije, ki jim je tudi pomagal in jim posvečal veliko svojega časa. S Slovenijo je imel tesne stike, nazadnje je bil tu prejšnji teden.

# data[].attributes.attachment_link.title
Umrl Slovenec, ki je izumil prvi žepni kalkulator na svetu

# data[].attributes.attachment_link.description
V sredo je umrl slovenski izumitelj France Rode, ki je izumil prvi žepni kalkulator na svetu HP 35. Konec letošnjega maja je Rode, ki je delal za podjetje Hewlett-Packard, postal častni član Inženirske akademije Slovenije. Rode se je rodil 20. novembra 1934 v kraju Nožice. V Ameriko je prišel v 60.