# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jis galėjo tapti politiku, nes buvo aukšto pareigūno sūnus. Bet netapo. Jaunystėje galėjo studijuoti užsienio universitete, kaip daugelis jo bendraamžių iš garsių šeimų. Bet nestudijavo. Įtakingos didikų giminės atstovas Mykolas Kazimieras Pacas (1624-1682) pasirinko kariškio karjerą ir pasiekė didžiausių įmanomų aukštumų - tapo vyriausiuoju Lietuvos kariuomenės vadu, didžiuoju etmonu.

Bet net ir tai ne esmingiausias jo nuopelnas, pasakytų vilniečiai. Jiems tikriausiai svarbiau tai, kad M. K. Pacas pastatė bene įspūdingiausią sostinės bažnyčią.
Pirmosios Antakalnio bažnyčios fundatorius
Šis architektūrinis miesto perlas, dedikuotas šventiesiems Petrui ir Povilui, interjero puošyba pranoko laiką, tvirtina dailės istorikai. Vilniečių ir gausių turistų laimei, 1668 m. pradėtos statyti bažnyčios būklė šiandien beveik nepriekaištinga.

Vilniaus kontekste ji buvo novatoriška - tai pirmoji mūrinė bažnyčia už miesto sienos. Iki tol sostinės priemiesčiuose buvo statomos tik medinės bažnyčios.

Kitaip tariant, solidžiai investicijai M. K. Pacas pasirinko nuošalų užkampį, o ne prestižinę vietą miesto centre. Anais laikais toks sprendimas turėjo atrodyti keistokas ir visiškai neatsiperkantis. Nepaisant to, Antakalnyje didikas pastatė vieną didžiausių ir neabejotinai pačią puošniausią Vilniaus bažnyčią. Taip jis kilstelėjo viso krašto kultūros kartelę.

Šalia iškilo erdvus mūrinis Laterano kanauninkų vienuolynas. Įdomu tai, kad pradedant statybas senąjame mediniame vienuolyne nebuvo nė dešimties nuolatinių gyventojų vienuolių.
Nematyti neregėti lipdiniai
Bene labiausiai stulbinanti M. K. Paco idėja - naujosios bažnyčios vidaus dekoras. Jam jis išleido antra tiek, kiek kainavo pastatyti šventovę.

Besigrožint trimis tūkstančiais baltų figūrų ir figūrėlių (niekas nėra tiksliai suskaičiavęs, kiek jų puošia bažnyčios sienas, kolonas ir skliautus) reikėtų turėti galvoje bent kelis aspektus. Iki tol stiuko puošyba LDK beveik nenaudota, todėl M. K. Paco sumanymas amžininkus turėjo gerokai stebinti. Be to, Lietuvoje nebuvo nė vieno šio dekoravimo būdo meistro. Stiukas (gipso ir kalkių mišinys) - netvirta medžiaga, reikalaujanti ypatingo kruopštumo, o šaltame ir drėgname Lietuvos klimate ji prastai stingsta.

Visa tai nesustabdė bažnyčios fundatoriaus. M. K. Pacas iš Italijos pasikvietė du puikius skulptorius - Giovanni Pietro Perti ir Giovanni Maria Galli. Jie net aštuonerius metus (1676-1684) puošė šventovę. Tokio rango meistrų Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė iki tol apskritai nebuvo regėjusi, o M. K. Pacas pavedė jiems dekoruoti priemiesčio bažnyčią!

Jau vėliau, išvydę iki tol Lietuvoje neregėtas grožybes, ir kiti LDK didikai ėmė dažniau rinktis stiuko lipdybą savo rūmų ir kitų statinių dekorui.
Skulptūrinis baroko teatras
Tyrinėtojai vienu balsu pripažįsta, kad jokia kita buvusioje LDK teritorijoje esanti šventovė neprilygsta Šv. Petro ir Povilo bažnyčiai vaizduojamų temų ir scenų skaičiumi. Čia ir Dievas Tėvas, grėsmingai grūmojantis pirštu, ir šventųjų skulptūros, ir už tikėjimą besikaunančių karių atvaizdai, ir velniai, paukščiai bei gyvatės, ir gausybė angelų.

Be to, jei tikėsime kai kuriais tyrinėtojais, bažnyčioje nulipdyta keliolika Vilniaus ir priemiesčių gyventojų. Jų atvaizdai labai realistiški, kiekvienas vis kitoks, skirtingais veido bruožais, šukuosenomis ir galvos apdangalais. Dramatiškai atrodo koplyčioje išmaldos prašančio elgetos figūra. Gali būti, kad italai skulptoriai ją nukopijavo „iš natūros" - juk priešais Šv. Petro ir Povilo bažnyčią nuo 17 a. pradžios veikė vargšų ir ligonių prieglauda.

Įdėmiau pažvelgę šiame sustingusiame baroko teatre išvysime fundatoriaus įsiamžinimo elementų: dviguba lelija - pagrindinis Pacų giminės simbolis. O transepto skliaute įkurdinti angelai laiko muzikos instrumentus - tokius, kokiais grota 17 a. antrojoje pusėje. Mįslingų sakmių mėgėjai teigia, jog bažnyčioje stojus visiškai tylai ausį pasiekia vos girdima šios sustingusios kapelos melodija.

Anot kitos legendos, kurdamas šv. Marijos Magdalenos skulptūrą skulptorius G. P. Perti pavaizdavo savo žmoną - irgi Magdaleną. Net jei tai pramanas, garsiausioji Kristaus laikų nusidėjėlė-šventoji čia pavaizduota tarsi 17 a. dama - prabangiais drabužiais, orios laikysenos, iki smulkmenų išdailinta šukuosena, su karoliais ir auskarais.
Kariškis - barokinės estetikos gerbėjas
Nuostabą kelia tai, kad šio didingo barokinio teatro užsakovas ir mecenatas - karvedys, kurio tiesioginė veikla susijusi su anaiptol ne meniškais reikalais.

Pasak amžininkų, M. K. Pacas buvo tiesmuko charakterio, dažnai turėjo aiškią nuomonę ir retai keisdavo asmenines nuostatas. Nebuvo linkęs į diplomatiją ir kompromisų paieškas, tačiau Abiejų Tautų Respublikoje pagarsėjo kaip atsidavęs, teisingas ir efektyvus kariuomenės vadas.

Pagal rangą Lietuvos didysis etmonas nusileido tik karaliui. Beje, Lietuvos ir Lenkijos valdovas Jonas Sobieskis karjerą irgi pradėjo kaip kariškis ir galiausiai buvo išrinktas Lenkijos karaliumi. Įdomu tai, kad beveik bendraamžiai Pacas ir Sobieskis jaunystėje kovėsi dvikovoje. Tuomet, kaip teigiama, Pacas sužeidė būsimąjį valdovą.

Vėliau M. K. Pacas dalyvavo ne viename karo žygyje ir savo kailiu patyrė kariuomenės problemas, todėl ilgainiui parengė kariuomenės reformos planą, įvedė kariuomenės vidaus gyvenimo taisykles, nustatė karo teismų tvarką. Jis stengėsi užstoti kareivius ir ginti jų interesus. Viena neįgyvendintų jo idėjų - karo mokyklos steigimas Vilniuje. Tai būtų buvusi pirmoji tokios paskirties institucija Lietuvoje.

Įvertindami jo ištikimybę, drąsą ir sumanumą to meto rašytojai vadino M. K. Pacą „sarmatų Herakliu". Jis iki gyvenimo pabaigos liko viengungis, nors politiniais sumetimais ir jo giminaičiai, ir net pats karalius kelis kartus piršo jam kilmingas damas. Daugiausia laiko M. K. Pacas praleisdavo kariuomenės stovyklose.
Religingas meno mecenatas
Kaip dera turtingam didikui, M. K. Pacas gyveno prašmatniai. Vilniaus centre, visai šalia Rotušės aikštės, jis turėjo rūmus. Juos dekoravo aukščiausiojo lygio menininkai, todėl rūmai amžininkus žavėjo išskirtine prabanga. Ne veltui lankydamasis Vilniuje juose buvo apsistojęs karalius Jonas Sobieskis (1686).

M. K. Paco gyvenimas turėjo ir kitą pusę: didysis etmonas buvo labai pamaldus ir dosniai rėmė katalikų Bažnyčią. Taigi, viena vertus, rūstus ir griežtas karo vadas, kita vertus - nuolanki Dievo avelė. Tai vienas iš baroko - didžiulių kontrastų epochos - ženklų.

Kariuomenės vadas priklausė kelioms Vilniaus religinėms brolijoms, o į karo žygius veždavosi didžiulį Nukryžiuotojo paveikslą, kuriame priešų kulkos paliko ne vieną skylę. Paveikslas ir šiandien kaba Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje.

M. K. Pacas finansavo religinių leidinių spausdinimą, Merkinės bažnyčios rekonstrukciją, rėmė Vilniaus jėzuitus ir bernardinus, įvairius kitus vienuolynus ir bažnyčias.

Simboliška, kad jis palaidotas itin kukliai - Šv. Petro ir Povilo bažnyčios prieangyje. Čia didiką mena akmeninė plokštė su užrašu „Hic jacet peccator" (Čia guli nusidėjėlis).
Pasakojimas parengtas bendradarbiaujant LRT ir Vilniaus universitetui ruošiantis minėti Vilniaus 700 metų jubiliejų. Daugiau istorijų skirtų Vilniaus ir LDK istorijai rasite portale www.ldkistorija.lt.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rūstus karo vadas ir nuolanki Dievo avelė Mykolas Kazimieras Pacas bei neprilygstama jo dovana Vilniui

# data[].attributes.attachment_link.description
Jis galėjo tapti politiku, nes buvo aukšto pareigūno sūnus. Bet netapo. Jaunystėje galėjo studijuoti užsienio universite...

# data[].attributes.attachment_link.description
Join a game of kahoot here. Kahoot! is a free game-based learning platform that makes it fun to learn - any subject, in any language, on any device, for all ages!

# data[].attributes.attachment_link.title
Vilniaus istorijos:  Svajonių darbas, kurio niekas nenorėjo

# data[].attributes.body
Istorijos | Orbis Lituaniae (ldkistorija.lt)

# data[].attributes.body
Vaikų auklėjimas XVI–XVII amžiuje | Orbis Lituaniae (ldkistorija.lt)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Vaikų auklėjimas XVI-XVII amžiuje | Orbis Lituaniae

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Trumpa valstiečių vaikystė

Vaiko auklėjimą XVI a. vid.-XVII a. vid. LDK lėmė šeimos socialinė padėtis. Vienaip jis vyko valstiečio ar miestiečio, kitaip į vaiką žiūrėta bajorijos elito šeimose. Kaime, atliekant žemės ūkio darbus, buvo svarbi kiekviena rankų pora.

Vos ūgtelėję vaikai iš karto būdavo įtraukiami į suaugusiųjų pasaulį.

Vos ūgtelėję ir namų ruošoje galėję padėti vaikai iš karto būdavo įtraukiami į suaugusiųjų pasaulį. Jų vaikystė truko tol, kol vaikas buvo priklausomas nuo kitų pagalbos ir priežiūros. Vos vienas kitas valstiečio vaikas parapijinėje mokykloje gavo gramatikos žinių ir tikėjimo pradmenis. Skirtingai nei Danijoje, kur nuo XVII a. 2-ojo deš. pradėta įgyvendinti privalomo pradinio mokymo idėja, LDK valstiečių (ir daugumos miestiečių) vaikai buvo beraščiai. Tėvai nenorėjo jų leisti mokytis, nebuvo pakankamai pradinių mokyklų, trūko lėšų jas išlaikyti. Todėl žinios apie žemesniųjų visuomenės sluoksnių vaikų auklėjimą negausios.

Diduomenės vaikai - giminės tęsėjai

Geriausiai žinoma apie to meto bajorijos ir jos elito vaikų auklėjimą.Pagal III Lietuvos Statutą mergina suaugusia laikyta nuo 14 metų, o vaikinas - nuo 18, teoriškai tiek laiko turėjo trukti jaunuolių auklėjimas.

LDK nebuvo vieningo švietimo modelio.

LDK nebuvo vieningo švietimo modelio, ugdymo procesas vyko individualiai. Vaikų auklėjimo ir lavinimo laikas šeimose įvairavo. Diduomenė sekė europiečių elito vaikų auklėjimu. Berniuko ir mergaitės gimimu diduomenės šeimos džiaugėsi. Paveldėtojo, giminės tęsėjo atėjimas į pasaulį buvo įvykis. 1520 metais sūnaus sulaukęs Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis rašė žmonai: „Dviguba ir neišmatuojama laimė pasiekė mus su Jūsų Malonybės laišku, perduodanti žinią apie laimingai pasibaigusį gimdymą ir tai, jog su Dievo pagalba turime mieliausią sūnų, amžiną mūsų abipusės meilės laidą. Už tokią laimingą ir džiugią naujieną dėkojame Jūsų Karališkai Malonybei ir primygtinai prašome kuo labiau pasirūpinti savo sveikata.

Mylimiausiam mūsų sūnui įsakykite krikštijant duoti Žygimanto vardą, kurį dabar dviese nešiosime." O štai į pasaulį viena po kitos ateinančios dukros reiškė giminės gesimą, su ištekančia dukra į kitą giminę „nutekėdavo" ir turto dalis. Bet dukros gimimas taip pat buvo šventė. 1667 metais gimus paskutinei Biržų šakos Radvilaitei - Liudvikai Karolinai, jos tėvas LDK arklidininkas Boguslovas Radvila Karaliaučiuje įvykį pažymėjo patrankų salvėmis. Vienodai tėvai sielojosi ir dėl visų anksti mirusių vaikų.

Pirmoji auklėtoja - mama

Auklėjimo klausimus sprendę teologai, teisininkai ir pedagogai sutarė, jog didžiausia pareiga, rengiant vaikus gyvenimui, tenka šeimai, ypač motinoms, tik po to - mokyklai. XVI amžiaus vid. Mikalojus Rėjus pageidavo, kad „motinos [...] pačios savo vaikus maitintų ir auklėtų". Anot 1640 m. laidotuvių kalbos autoriaus, „tikroji garbė ne motina būti ir vaikus pagimdyti, bet juos gerai išauklėti, Dievo baimę ir meilę įskiepyti".

„Tikroji garbė ne motina būti ir vaikus pagimdyti, bet juos gerai išauklėti, Dievo baimę ir meilę įskiepyti."

Nuostata vaiką iki 7 m. amžiaus palikti motinos globoje įteisinta 1588 m. III Lietuvos Statute. Tokios praktikos laikytasi gyvenime. 1581 metais išdaviko Grigaliaus Astiko sūnus Jonas, nenorėdamas prarasti valdų, teisme aiškino, jog „ankstyvoje vaikystėje jį ir jo motiną tėvas nuo savęs atskyrė, jis lavinosi atskirai". Teisėjai, atsižvelgę į paaiškinimą, priėmė palankų Jonui sprendimą.
Didikės dvare mažamečius prižiūrėjo mama, auklės ir dvariškės. XVI aamžiaus vid. Mikalojaus Radvilos Rudojo sūnus auklėjo Ana Chomecka, kuriai 1548 m. didikas padovanojo Astravo dvarą. Nuo XVII a. pr. LDK susiklostė tradicija formuoti atskirus didikų vaikų dvarus. Su mažamečiais kai kurie tėvai bendravo daug. XVII a. pr. Vilniaus kašteliono Jonušo Radvilos mažos dukros kartu su tėvais pusryčiaudavo, prižiūrimos, kad „neišsiteptų, kaip paršiukai". Išlikusi diduomenės korespondencija rodo tėvų meilę vaikams. Jie vadinti mažybiniais vardais (Anuška, Kristupėlis, Zoska, Jonušėlis ar Halčuchna). Rūpintasi jų sveikata, apranga, valgiu. Minėtas J. Radvila liepė dukrai rytais duoti šviežių vaisių, o po valgio būtinai plauti dantis, draudė pernelyg šildyti patalpas.

Skiepijant religingumą bei Tėvynės meilę nevengta ir rykštės

Moralistai, pvz., Augustinas Lavskis (1614) smerkė beatodairišką tėvų, ypač motinų, meilę vaikams. Ją prilygino „grynai ligai ir alinančiai karštinei". Iš tėvų laukta aktyvaus dalyvavimo, formuojant vaiko charakterį, griežtos rankos. Pedagogai akcentavo moralinį vaiko ugdymą. Jis buvo suprantamas kaip religinis (tikėjimo) ugdymas ir pilietinis (atsidavimas Tėvynei) auklėjimas bei papročių mokymas.

„Vaikas yra lyg beždžionė: ką pamato, tą kartoja."

Vaikai mokyti tikybos, dievobaimingumo ir paklusnumo. Jiems rodyti tinkamų asmenų pavyzdžiai, nes, anot 1558 m. pasirodžiusio pirmo Lenkijoje pedagoginio traktato autoriaus Erazmo Gličnerio, „vaikas yra lyg beždžionė: ką pamato, tą kartoja". Bausta už melavimą, užsispyrimą, piktumą. Nesitenkinta moralais, pagrindinė auklėjimo priemonė - rykštė. Jų neišvengė ir mergaitės, pvz., Liudvika Karolina Radvilaitė. 1651 m. traktate „Apie politinę žmonių sąjungą" skyrių vaikų bausmėms skyręs Aaronas Aleksandras Olizarovijus siūlė: „Bausmės neturi būti sunkesnės už nusižengimus".

Dukterims - Šventasis Raštas ir ekonomika

Ūgtelėjusių vaikų auklėjimo turinys skyrėsi. Radviloms dirbęs profesionalus pedagogas Adomas Rasijus 1619 m. išsakė nuomonę, jog „vėliau švietimas turi būti vienoks sūnums, kitoks dukterims: juos reikia mokyti ir mokslo, ir kariškų dalykų, jas - pamaldumo ir ekonomikos dalykų".

Adomas Rasijus teigė, jog mokslas turi būti skirtingas sūnums ir dukterims.

A. A. Olizarovijus manė, jog mergaitėms reikalingos elementarios skaitymo, rašymo, muzikos žinios. Pasak jo, geriausia joms užsiimti rankdarbiais. Didikų (kai kada ir bajorų) mergaitės auklėtos namuose. Ugdymo lygis nebuvo prastas. Apie 80-90 proc. LDK didikių buvo raštingos, kartais mokėjo lotyniškai ar vokiškai.

Visos buvo puikiai susipažinusios su Šventuoju Raštu, turėjo ekonominių žinių, suvokė teisinius dalykus, žinojo Statuto straipsnius, ypač apie savo teises. Jos klausėsi muzikos, mokėsi šokti, jodinėjo. Mažuosius į suaugusiųjų pasaulį įvesdavo žaislai ir žaidimai. Mergaitės žaidė su molinėmis ar medinėmis lėlėmis. Kai kurių lėlių rankos ir kojos judėjo. Lėlės puoštos brangiomis sukniomis. Merginų auklėjimas baigdavosi joms ištekėjus.

Sūnums - geležinė drausmė ir studijos užsienyje

Sūnų lavinimui diduomenė buvo reiklesnė. Iš pradžių jie lavinti namuose. Į dvaro mokyklą buvo priimami ir didikui ištikimų bajorų vaikai. Sūnums didikai tėvai kartais nustatydavo griežtą dienotvarkę: pratybos prasidėdavo 5.30 ryte ir trukdavo iki 21 valandos. Vaikai tik dieną per savaitę ilsėdavosi. Daug dėmesio skirta kalbų mokymui, tarnais samdyti užsieniečiai. Nuo 4-ių metų vaikai mokyti rašyti, kiek vėliau - oratorystės, kalbėjimo meno. Nemažai laiko jie skirdavo fiziniams pratimams, jodinėjimui. 1617 metais Kristupo II Radvilos sūnus Jonušas žirgą gavo būdamas 5-ių metų. Berniukų žaidimuose galima įžvelgti riteriškos kultūros poveikį: arkliukai, kario ginkluotė, riterių dvikovos. Populiarūs buvo veiksmų ir judesių žaidimai: persekiojimas, „Katinas ir pelės", slėpynės, medžiokliniai žaidimai.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vaikų auklėjimas XVI-XVII amžiuje | Orbis Lituaniae

# data[].attributes.attachment_link.description
Vaiko auklėjimą XVI a. vid.-XVII a. vid. LDK lėmė šeimos socialinė padėtis. Vienaip jis vyko valstiečio ar miestiečio, kitaip į vaiką žiūrėta bajorijos elito šeimose. Kaime, atliekant žemės ūkio darbus, buvo svarbi kiekviena rankų pora. Vos ūgtelėję vaikai iš karto būdavo įtraukiami į suaugusiųjų pasaulį.

# data[].attributes.body
LDK istorija: Didikų laidotuvės Baroko epochoje pranoko teatrą | 15min.lt

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Puošiant pastarąjį būdavo akcentuojami giminės ir mirusiojo nuopelnai, jo pareigos, turtai, dorybės. Dažnai sudedamoji dekoro dalis būdavo mirusiojo portretas ar iš sarmatiškų tradicijų atėjęs mirusiojo imitavimas - laidojamą asmenį vaizduodavo persirengėlis (vadinamas archimimu), simboliškai ištrindavęs gyvųjų ir mirusiųjų perskyrą. Sarmatiškasis laidotuvių ritualas nulemdavo iečių kratymą laidotuvių metu, pažymint mirusiojo narsą ir sėkmingas kovas, šaudymą iš pabūklų, mirusių pareigūnų insignijų laužymą.

Barokui būdingi kraštutinumai reiškėsi ir organizuojant laidotuves. Viena vertus, uoliai deklaruojamas nusižeminimas, bet sykiu išlieka teatrališkumas ir iškilmingumas. Rengiamos iškilmingos eisenos, procesijos (dažnai dėvimi specialūs tamsūs drabužiai, laikomasi griežtos tvarkos), puošiama šarvojimo vieta. Didikų laidotuvių iškilmėms būdavo ruošiamasi nuo kelių savaičių iki kelių mėnesių. Pasitaikydavo, kad mirusysis būdavo palaidojamas tik po kelerių metų.
Stojančiam prieš Kūrėją ištaiga nereikalinga
Mirštantieji testamentuose deklaruodavo nusižeminimą, pamaldumą, prašydavo kuklių laidotuvių. Testamentuose neretai būdavo įrašomos fundacijos bažnyčioms ir vienuolynams, išmalda vargšams bei aukos gausioms mišioms, kuriose turėjo būti meldžiamasi už mirusiojo sielą.Neretai pamaldūs didikai prašydavo palaidoti juos su vienuolio abitu paprastame karste, po bažnyčios prieangiu, arčiau stebuklais garsėjančių paveikslų, relikvijų.

Pamaldusis piligrimas LDK kancleris Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (m. 1616) testamente rašė: „Pompastikos apskritai jokios neturi būti, dėl ko dar sykį prašau ir primenu, kadangi tai bjaurus dalykas, tarsi glamonėtis su mirusiu kūnu, kuris tėra dvokas ir palikimas kirminams. Pakanka, kad paguldys žemėje, iš kurios paimtas."

LDK etmonas Mykolas Kazimieras Pacas (m. 1682) testamente įrašė daug draudimų savo laidotuvių organizatoriams: tegu nesako pamokslų, nededa į karstą etmono lazdos, nešaudo iš patrankų ir šautuvų, nelaužo iečių, neveda į bažnyčią žirgų, neorganizuoja šermenų, nerašo jokių antkapinių įrašų, neneša vėliavų ir herbų. O testamento vykdytojams grasino baisiu Dievo Paskutiniu teismu, jei šie jo nurodymų nepaisys. Katalikų bažnyčia irgi pasisakė prieš tokius laidotuvių papročius, tačiau neprieštaravo laidotuvių pompastikai. Tai nestebina, kadangi su ne mažesne prabanga būdavo laidojami ir Bažnyčios hierarchai.
Vienas numirėlis, dvejos laidotuvės
Laidojant Oną Alojizą Chodkevičienę iš Ostrogiškių (mirė 1654 m.) Jaroslavlyje rimtai susikirto jėzuitų, kurių bažnyčioje norėjo būti palaidota velionė, ir giminaičių nuomonės.

Velionė Chodkevičienė, kurios valią palaikė jėzuitai, norėjo kuklių laidotuvių, o mirusiosios giminaičiai - prabangių ir ištaigingų. Todėl kartais būdavo organizuojamos dvejos laidotuvės - kuklios pagal mirusiojo valią ir prabangios giminei. Todėl ir pompa funebris reiškinį reikia vertinti kaip giminės poreikius tenkinantį renginį, skirtą ne vien mirusiojo pagerbimui, bet ir giminės išaukštinimui. Tokios iškilmės malšindavo liūdesį.

Stakliškių seniūnas Juozapas Jurgis Matuševičius (memuaristo ir turtingo bajoro Martyno Matuševičiaus tėvas) mirė 1754 m. kovo 12 dieną. Jo kūną laidoti paruošė vienuoliai marijonai, kitą dieną priglaudę velionio palaikus savo bažnyčioje. Dar kitą dieną už mirusįjį buvo laikomos mišios, po jų pavaišinti negausiai susirinkę svečiai.

Tačiau laidotuvių iškilmės, kurių metu karstas nuleistas į Rašnos marijonų bažnyčios kriptą, įvyko tik po metų - 1755 m. kovo 10 dieną. Tada pakviesta daugybė dvasininkų (dalyvavo net 324 katalikai, 150 unitų), kitų svečių. Laidotuvės truko dvi dienas. Kiekvieną dieną po iškilmingų mišių iki vėlumos rengti gedulingi prabangūs pietūs.

Atsiminimų autorius ir tėvo laidotuvių organizatorius M.Matuševičius aprašymo pabaigoje džiaugėsi, kad, nors ir prasiskolino, suorganizavo „bent dviejų dienų" iškilmingas tėvo laidotuves.
LDKistorija.lt

# data[].attributes.attachment_link.title
LDK istorija: Didikų laidotuvės Baroko epochoje pranoko teatrą

# data[].attributes.attachment_link.description
Puošiant pastarąjį būdavo akcentuojami giminės ir mirusiojo nuopelnai, jo pareigos, turtai, dorybės. Dažnai sudedamoji dekoro dalis būdavo mirusiojo portretas ar iš sarmatiškų tradicijų atėjęs mirusiojo imitavimas - laidojamą asmenį vaizduodavo persirengėlis (vadinamas archimimu), simboliškai ištrindavęs gyvųjų ir mirusiųjų perskyrą. Sarmatiškasis laidotuvių ritualas nulemdavo iečių kratymą laidotuvių metu, pažymint mirusiojo narsą ir sėkmingas kovas, šaudymą iš pabūklų, mirusių pareigūnų insignijų laužymą.

# data[].attributes.headline
K.Pacas ir Petro ir Povilo bažnyčia video 6 min

# data[].attributes.subject
K.Pacas ir Petro ir Povilo bažnyčia video 6 min

# data[].attributes.body
Orbis Lituaniae (ldkistorija.lt)

# data[].attributes.body
RADVILA-NASLAITELIS - YouTube

# data[].attributes.body
Švietimo portalas (ugdome.lt)

# data[].attributes.attachment_link.title
Lyginamoji Baroko ir Renesanso epochų lentelė ( tuščia)

# data[].attributes.body
http://www.ldkistorija.lt/index.php#pompa-funebris-laidotuviu-iskilmes-xviixviii-a_fact_258

# data[].attributes.body
https://www.15min.lt/naujiena/aktualu/istorija/ldk-istorija-gerosios-mirties-vadoveliai-582-364206

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=PvoJC5dA3iM

# data[].attributes.body
www.ldkistorija.lt/#vaiku-auklejimas-xvixvii-amziuje_fact_234
www.ldkistorija.lt/#vaiku-auklejimas-xvixvii-amziuje_fact_234

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
orbis lituaniae | lietuvos didžiosios kunigaikštystės istorijos

# data[].attributes.attachment_link.title
Orbis Lituaniae | Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos

# data[].attributes.attachment_link.description
Orbis Lituaniae | Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos

# data[].attributes.body
Sarbievijus
https://mokslincius.lt/11-klase/motiejus-kazimieras-sarbievijus-lyrika/

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=7nlhvi6tKBc

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=T-4EFbgIqr4

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
orbis lituaniae | lietuvos didžiosios kunigaikštystės istorijos

# data[].attributes.attachment_link.title
Orbis Lituaniae | Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos

# data[].attributes.attachment_link.description
Orbis Lituaniae | Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Stambi, kresna, labai masyvių formų storuliukė, - apibūdindama baroko laikų moters idealą juokiasi VDU Menų fakulteto doc. dr. Raimonda Simanaitienė. - Tai vienintelė epocha, kuri propagavo apkūnią moterį. Vėlesniais laikais imta žavėtis lieknomis moterimis, o putlių idealų neturime iki šių dienų."

Įprasta, kad baroko epochos moterys vadinamos rubensiškų formų. „Rubenso paveiksluose bene geriausiai skleidžiasi to laiko grožio idealas. Užtenka pažvelgti į šešiolikmetę dailininko žmoną Heleną Fourment, tokią išdidintų formų panelę", - dėsto pašnekovė.

Teigiama, kad apvalių moters formų garbinimo laikais liesoms merginoms būdavo sunku ir ištekėti.
Kasydavosi dailiais įrankiais
Barokas buvo ir ištaigingų šukuosenų metas, primena mados istorikė. „Tai, ko gero, įdomiausias dalykas. Šukuosenų kūrimas buvo ištisas menas. Kai kurios šukuosenos siekdavo net metrą, sunku būdavo ir nulaikyti galvą", - pasakoja R. Simanaitienė.

Įmantrios šukuosenos būdavo modeliuojamos ir iš savų, ir iš pridėtinių plaukų, kartais meistrai į jas įpindavo porceliano skulptūrėles, gėles ir pan. Laikydavosi tokios šukuosenos, anot pašnekovės, nei trumpai, nei ilgai - apie porą-tris savaites.

„Moters šukuosena parodydavo ir tam tikrą klasę, luomą, kuriam ji priklausydavo. Be abejo, šukuosenos buvo proginės, bet aristokratės jas kas kelias savaites vis darydavosi, nors tai ir buvo sudėtinga", - kalba pašnekovė.

Kalbant apie tokias įmantrybes negalima praleisti vienos pikantiškos detalės - taip pasidabinusios moterys kęsdavo ne tik pridėtinį svorį. „Ne paslaptis, kad tokiose šukuosenose knibždėdavo įvairių gyvių, tad damos turėdavo specialias šakutes pasikasyti galvai. Nors rūmų kultūra buvo labai aukšta, higiena buvo prasta, netgi savo reikalus žmonės atlikinėdavo pakampiuose, švaros reikalai labai šlubavo, o nemalonūs kvapai būdavo slepiami įvairiais aromatais, kvepalais", - dėsto menotyrininkė ir kviečia minėtų šakučių pasižiūrėti muziejuose - jos atrodydavo kaip tikri meno dirbiniai.
Visagalė kosmetika slėpdavo amžių
Įdomu tai, kad, kaip pasakoja pašnekovė, baroko laikais būdavo sunku identifikuoti tikrąjį moters amžių. „Tais laikais kosmetika buvo naudojama itin gausiai. Veidą išbalindavo pudra, nubrėždavo antakius, kt. Taip amžius tiesiog prapuldavo: kai kurios moterys stipriai pasijaunindavo, kitos pasisendindavo", - atskleidžia ji.

Kosmetikai naudotos įvairios priemonės, pradedant miltais, baigiant nuodingomis medžiagomis, kaip kad gyvsidabris ir pan.

Pudra būdavo tepamas ir veidas, dekoltė sritis, rankos, ir perukai.
Įspūdingų apdarų mada
Baroko suknios - didelės, stambios, sijonai stipriai praplečiami specialiomis po apačia esančiomis konstrukcijomis. Taip pat madingi keliasluoksniai drabužiai, pavyzdžiui, leidžiantys persišviesti baltiniams, nugaroje besiplaikstantys pailginti šleifai.

Nuo renesanso moterys dėvėjo korsetus, tačiau baroko epochoje, kurioje buvo garbinamos putlios moterys, korsetais talijos nė viena nelieknindavo, jis naudotas siekiant padailinti formą ir iškelti krūtinę.

„Baroko laikais krūtinės iškeliamos aukštai, atsiranda ir gilios iškirptės, kurios atidengia erotišką tarpelį tarp krūtų, leidžia gražiai prasiveržti baltinukams", - erotiškuosius baroko niuansus atskleidžia R. Simanaitienė.

Šios epochos kostiumas itin puošnus, netgi pompastiškas „Čia jau nėra jokių susmulkėjimų. Suknios - lygios, glotnios. Saikingai dabinamasi kaspinais, rankovių atvartais. Jie gali būti labai prabangūs, bet būtinai stambūs, jie nesukuria tos ornamentikos ir daugybės kaspinėlių, įvairių kitų detalių mirgėjimo kaip rokoko amžiuje", - pasakoja pašnekovė.

Audinių pasirinkimas baroke jau nemažas, mėgstamos įvairiausios medžiagos: atlasai, šilkai, įvairios blizgios medžiagos. Ornamentika gana stambi.
Išpopuliarėjo aukštakulniai
Kai kuriuose šaltiniuose baroko mada neatsiejama su aukštakulnių atsiradimu. Vis dėlto ne visi žino, kad šią moterų garbinamą avalynę išpopuliarino... vyras.

„Aukštakulniai buvo žinomi jau nuo seniausių laikų, jie atsirado antikoje Kretos saloje. Šiuos batus avėdavo įvairiais laikais, bet baroko epochoje jie itin išpopuliarėjo. Labiausiai prie to prisidėjo Prancūzijos karalius Liudvikas XIV, kitaip vadinamas Karaliumi Saule.

Jis buvo tas žmogus, kuris labai norėjo būti pastebimas, bet buvo žemo ūgio. Tai jis savo dvare ir įvedė paaukštinto bato madą - dėl to savo komplekso ar poreikio. Visi aristokratai iš paskos ėmė taikstytis su šia mada ir pradėjo avėti tokius batelius", - istoriją pasakoja menotyrininkė.
Flirtuodavo per atstumą
Apibendrindama R. Simanaitienė sako, kad barokas buvo laisvo aristokratų bendravimo ir netgi koncentruoto flirto metas.

Būtinas kiekvienos save gerbiančios damos atributas - vėduoklė. Baroke jos būdavo didelės ir stambios. Įdomu tai, kad šis aksesuaras naudotas ne tik norint pasivėdinti.

„Buvo susiformavusi visa vėduoklių kalba. Naudodamos tam tikrus ženklus moterys šitaip bendraudavo su vyrais. Tarkim, jei suskleistą vėduoklę priliečia prie kairio žando, reiškia, tam vyrukui nėra ko nė stengtis, nes jis nepageidaujamas, o jei išskleidus mojuojama, tai galima tikėtis bendravimo. Taigi nuo vėduoklės priklausydavo visa komunikacija", - juokdamasi atskleidžia menotyrininkė.

Griežtai draudžiama DELFI paskelbtą informaciją panaudoti kitose interneto svetainėse, žiniasklaidos priemonėse ar kitur arba platinti mūsų medžiagą kuriuo nors pavidalu be sutikimo, o jei sutikimas gautas, būtina nurodyti DELFI kaip šaltinį.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vulgarumu garsėję laikai, kuriais dažna lietuvė nebūtų nei graži, nei geidžiama

# data[].attributes.attachment_link.description
„Stambi, kresna, labai masyvių formų storuliukė, - apibūdindama baroko laikų moters idealą juokiasi VDU Menų fakulteto doc. dr. Raimonda Simanaitienė. - Tai vienintelė epocha, kuri propagavo apkūnią moterį. Vėlesniais laikais imta žavėtis lieknomis moterimis, o putlių idealų neturime iki šių dienų." Įprasta, kad baroko epochos moterys vadinamos rubensiškų formų.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Stambi, kresna, labai masyvių formų storuliukė, - apibūdindama baroko laikų moters idealą juokiasi VDU Menų fakulteto doc. dr. Raimonda Simanaitienė. - Tai vienintelė epocha, kuri propagavo apkūnią moterį. Vėlesniais laikais imta žavėtis lieknomis moterimis, o putlių idealų neturime iki šių dienų."

Įprasta, kad baroko epochos moterys vadinamos rubensiškų formų. „Rubenso paveiksluose bene geriausiai skleidžiasi to laiko grožio idealas. Užtenka pažvelgti į šešiolikmetę dailininko žmoną Heleną Fourment, tokią išdidintų formų panelę", - dėsto pašnekovė.

Teigiama, kad apvalių moters formų garbinimo laikais liesoms merginoms būdavo sunku ir ištekėti.
Kasydavosi dailiais įrankiais
Barokas buvo ir ištaigingų šukuosenų metas, primena mados istorikė. „Tai, ko gero, įdomiausias dalykas. Šukuosenų kūrimas buvo ištisas menas. Kai kurios šukuosenos siekdavo net metrą, sunku būdavo ir nulaikyti galvą", - pasakoja R. Simanaitienė.

Įmantrios šukuosenos būdavo modeliuojamos ir iš savų, ir iš pridėtinių plaukų, kartais meistrai į jas įpindavo porceliano skulptūrėles, gėles ir pan. Laikydavosi tokios šukuosenos, anot pašnekovės, nei trumpai, nei ilgai - apie porą-tris savaites.

„Moters šukuosena parodydavo ir tam tikrą klasę, luomą, kuriam ji priklausydavo. Be abejo, šukuosenos buvo proginės, bet aristokratės jas kas kelias savaites vis darydavosi, nors tai ir buvo sudėtinga", - kalba pašnekovė.

Kalbant apie tokias įmantrybes negalima praleisti vienos pikantiškos detalės - taip pasidabinusios moterys kęsdavo ne tik pridėtinį svorį. „Ne paslaptis, kad tokiose šukuosenose knibždėdavo įvairių gyvių, tad damos turėdavo specialias šakutes pasikasyti galvai. Nors rūmų kultūra buvo labai aukšta, higiena buvo prasta, netgi savo reikalus žmonės atlikinėdavo pakampiuose, švaros reikalai labai šlubavo, o nemalonūs kvapai būdavo slepiami įvairiais aromatais, kvepalais", - dėsto menotyrininkė ir kviečia minėtų šakučių pasižiūrėti muziejuose - jos atrodydavo kaip tikri meno dirbiniai.
Visagalė kosmetika slėpdavo amžių
Įdomu tai, kad, kaip pasakoja pašnekovė, baroko laikais būdavo sunku identifikuoti tikrąjį moters amžių. „Tais laikais kosmetika buvo naudojama itin gausiai. Veidą išbalindavo pudra, nubrėždavo antakius, kt. Taip amžius tiesiog prapuldavo: kai kurios moterys stipriai pasijaunindavo, kitos pasisendindavo", - atskleidžia ji.

Kosmetikai naudotos įvairios priemonės, pradedant miltais, baigiant nuodingomis medžiagomis, kaip kad gyvsidabris ir pan.

Pudra būdavo tepamas ir veidas, dekoltė sritis, rankos, ir perukai.
Įspūdingų apdarų mada
Baroko suknios - didelės, stambios, sijonai stipriai praplečiami specialiomis po apačia esančiomis konstrukcijomis. Taip pat madingi keliasluoksniai drabužiai, pavyzdžiui, leidžiantys persišviesti baltiniams, nugaroje besiplaikstantys pailginti šleifai.

Nuo renesanso moterys dėvėjo korsetus, tačiau baroko epochoje, kurioje buvo garbinamos putlios moterys, korsetais talijos nė viena nelieknindavo, jis naudotas siekiant padailinti formą ir iškelti krūtinę.

„Baroko laikais krūtinės iškeliamos aukštai, atsiranda ir gilios iškirptės, kurios atidengia erotišką tarpelį tarp krūtų, leidžia gražiai prasiveržti baltinukams", - erotiškuosius baroko niuansus atskleidžia R. Simanaitienė.

Šios epochos kostiumas itin puošnus, netgi pompastiškas „Čia jau nėra jokių susmulkėjimų. Suknios - lygios, glotnios. Saikingai dabinamasi kaspinais, rankovių atvartais. Jie gali būti labai prabangūs, bet būtinai stambūs, jie nesukuria tos ornamentikos ir daugybės kaspinėlių, įvairių kitų detalių mirgėjimo kaip rokoko amžiuje", - pasakoja pašnekovė.

Audinių pasirinkimas baroke jau nemažas, mėgstamos įvairiausios medžiagos: atlasai, šilkai, įvairios blizgios medžiagos. Ornamentika gana stambi.
Išpopuliarėjo aukštakulniai
Kai kuriuose šaltiniuose baroko mada neatsiejama su aukštakulnių atsiradimu. Vis dėlto ne visi žino, kad šią moterų garbinamą avalynę išpopuliarino... vyras.

„Aukštakulniai buvo žinomi jau nuo seniausių laikų, jie atsirado antikoje Kretos saloje. Šiuos batus avėdavo įvairiais laikais, bet baroko epochoje jie itin išpopuliarėjo. Labiausiai prie to prisidėjo Prancūzijos karalius Liudvikas XIV, kitaip vadinamas Karaliumi Saule.

Jis buvo tas žmogus, kuris labai norėjo būti pastebimas, bet buvo žemo ūgio. Tai jis savo dvare ir įvedė paaukštinto bato madą - dėl to savo komplekso ar poreikio. Visi aristokratai iš paskos ėmė taikstytis su šia mada ir pradėjo avėti tokius batelius", - istoriją pasakoja menotyrininkė.
Flirtuodavo per atstumą
Apibendrindama R. Simanaitienė sako, kad barokas buvo laisvo aristokratų bendravimo ir netgi koncentruoto flirto metas.

Būtinas kiekvienos save gerbiančios damos atributas - vėduoklė. Baroke jos būdavo didelės ir stambios. Įdomu tai, kad šis aksesuaras naudotas ne tik norint pasivėdinti.

„Buvo susiformavusi visa vėduoklių kalba. Naudodamos tam tikrus ženklus moterys šitaip bendraudavo su vyrais. Tarkim, jei suskleistą vėduoklę priliečia prie kairio žando, reiškia, tam vyrukui nėra ko nė stengtis, nes jis nepageidaujamas, o jei išskleidus mojuojama, tai galima tikėtis bendravimo. Taigi nuo vėduoklės priklausydavo visa komunikacija", - juokdamasi atskleidžia menotyrininkė.

Griežtai draudžiama DELFI paskelbtą informaciją panaudoti kitose interneto svetainėse, žiniasklaidos priemonėse ar kitur arba platinti mūsų medžiagą kuriuo nors pavidalu be sutikimo, o jei sutikimas gautas, būtina nurodyti DELFI kaip šaltinį.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vulgarumu garsėję laikai, kuriais dažna lietuvė nebūtų nei graži, nei geidžiama

# data[].attributes.attachment_link.description
„Stambi, kresna, labai masyvių formų storuliukė, - apibūdindama baroko laikų moters idealą juokiasi VDU Menų fakulteto doc. dr. Raimonda Simanaitienė. - Tai vienintelė epocha, kuri propagavo apkūnią moterį. Vėlesniais laikais imta žavėtis lieknomis moterimis, o putlių idealų neturime iki šių dienų." Įprasta, kad baroko epochos moterys vadinamos rubensiškų formų.

# data[].attributes.body
https://prezi.com/p1nffyqcg_tl/konstantinas-sirvydas/

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=IqD6c6vevGI

# data[].attributes.body
https://www.delfi.lt/gyvenimas/grozis_ir_sveikata/vulgarumu-garseje-laikai-kuriais-dazna-lietuve-nebutu-nei-grazi-nei-geidziama.d?id=72960558

# data[].attributes.body
Petro ir Povilo bažnyčia
http://www.bernardinai.lt/straipsnis/2013-04-03-uzburiantis-baroko-perlas-vilniuje-sv-apastalu-petro-ir-povilo-baznycia/98464

# data[].attributes.body
Barokas Dvaro spindesys ir skurdas
http://www.lrt.lt/mediateka/irasas/19856

# data[].attributes.body
Baroko epochos kartojimas
https://quizlet.com/67522728/baroko-epochos-kartojimas-mksarbievijaus-poezija-flash-cards/

# data[].attributes.body
http://www.ldkistorija.lt/#meno-mecenatai_fact_290

# data[].attributes.body
Kazimieras  Pacas
http://www.ldkistorija.lt/#mykolas-kazimieras-pacas-16241682_fact_1256

# data[].attributes.body
Valstiečių gyvenimashttp://www.ldkistorija.lt/#valstieciu-gyvenimai-pagal-apklausas-vilniaus-pilies-kalejime_fact_603

# data[].attributes.body
Mirties vaizdavimas
http://www.ldkistorija.lt/#mirties-vaizdavimas-xviixviii-a_fact_370

# data[].attributes.body
Geroji mirtis baroke
http://www.ldkistorija.lt/#pompa-funebris-laidotuviu-iskilmes-xviixviii-a_fact_258

# data[].attributes.body
Medicina, špitolės
http://www.ldkistorija.lt/#spitoles-nuo-prieglaudos-iki-ligonines-_fact_174

# data[].attributes.body
Laidotuves baroko epochoje

http://www.ldkistorija.lt/#pompa-funebris-laidotuviu-iskilmes-xviixviii-a_fact_258

# data[].attributes.body
K.Sirvydashttp://www.ldkistorija.lt/#konstantinas-sirvydas-ir-jo-lituanistine-veikla_fact_1349

# data[].attributes.body
Miestiečių apranga
http://www.ldkistorija.lt/#miestieciu-apranga-_fact_1312

# data[].attributes.body
Budeliai
ihttp://www.ldkistorija.lt/#miestu-budeliai-teisingumo-vykdytojai_fact_281