# data[].attributes.body
Miellyttäminen ajaa ihmisen pois oman elämänsä ja persoonansa aitoudesta myötäilemällä muita ja teeskentelemällä, vaihtaen eri rooleja.

Miellyttäjällä on tuhannet kasvot, joista yhdetkään eivät ole hänen aidot kasvonsa. Hän pyrkii konsensukseen sen hetkisen paikallaolijan kanssa.

Miellyttäjä ei tunne itsekään itseään.

Ei saa muodostettua syvällistä yhteyttä muihin ihmisiin. Voi olla suhteellisen sosiaalinen, mutta yksinäinen.

Ei osaa olla oma itsensä ---> ei osaa luoda yhteyttä muihin persoonansa kautta, ainoastaan pinnallisesti.

# data[].attributes.body
Ei osata laittaa rajoja muille, omien tarpeiden uhalla laitetaan muut ja muiden miellyttäminen etusijalle.

Tuntomerkkejä: riittämättömyyden tunne, suorittaminen, miellyttäminen, epäaitous, tahdottomuus, alistuminen, tunteiden peittäminen, näkymättömyys, toisille eläminen.

Elää ja tekee mahdollisimman pitkälle kuten toiset toivovat, tahtovat, käskevät, vaativat tai määräävät. Ei tuota muille murheita, pettymyksiä, ongelmia, vaivaa tai häpeää. Pyrkii tuottamaan muille iloa ja ylpeyttä. Toimii toisten hyväksi omalla kustannuksellaan.

Velvoittaa itsensä raatamaan ja sinnittelemään tehdäkseen kaiken, mitä joku on pyytänyt tai mitä hän on asettanut velvollisuudeksi itselleen ja usein vielä vähän lisää, ettei työ jää vaille täydellisyyttä. Useimmille kilteille ei riitä täydellisyyttä vähäisempi suoritus.

Kun muut kehuvat paljon, kiltti saattaa tehdä vieläkin lisää. Kun muut eivät ole tehneet tarpeeksi, kiltin pitää hoitaa heidänkin osuutensa, joskus jopa ennakoiden.

Ei osaa pyytää muilta apua, sillä kaikesta on selvittävä muita vaivaamatta.

Kiltin on mielestään pakko suorittaa, siten hän lunastaa paikkansa ja varmistaa kelpaavansa muille.

Kelpaamattomuuden, ulkopuolisuuden, kuulumattomuuden tunteet.

Kiltteys passivoi, hiljentää, tyhjentää, pelkistää, lukitsee ja laittaa alisuoriutumaan.

# data[].attributes.body
Liian tunnolliset uskovat, että heidän pitäisi hoitaa omien töidensä lisäksi myös vähemmän tunnollisten tehtävät.

Tunnollisuus johtuu syyllisyyden tunteesta, kun ihminen ei  pysty vastaamaan omiin ihanteisiinsa ja riittämättömyydestä, joka johtaa suorittamisen tarpeeseen.

Liian tunnollisen voi olla vaikeaa tunnistaa omaa tunnollisuuttaan. Jos kukaan ei ole kehunut tai palkinnut hyvästä suoriutumisesta, tunnollinen henkilö tuntee, ettei ole tehnyt asioita riittävän hyvin ---> täydellisyyden tavoittelu. Tunnollinen tavoittelee täydellisyyttä ja kohtuuttomia vaatimuksia omassa suorituksessaan, vaikkei vaatisi sitä toisilta.

# data[].attributes.body
Riittämättömyyden tunne, liika tunnollisuus, ylisuuret vaatimukset itseään kohtaan, muiden tarpeisiin ja odotuksiin sopeutuminen omien tarpeiden kustannuksella, arvottomuuden tunne, huono itsetunto, häpeä.

Pakonomainen suorittaminen

Uupumuksen reunalla huojuminen

Suorittamisesta ei saa mielihyvää, ei ole tyytyväinen mihinkään.

SOME-elämä kiiltokuvamaista ---> signaali suorittajalle - tuollaista elämän kuuluu olla. Peilataan omaa elämää siihen, mitä ympärillä näemme.

Suorittaja ei pyri päämääriinsä halusta vaan pakosta.

Mitä lapsilta vaaditaan? Heidän pitää jaksaa reippaasti hoidossa, koulussa, harrastuksissa. Suorittamisen malli siirtyy lapsille.

# data[].attributes.body
- En osaa pyytää apua muilta
- Vaadin itseltäni täydellisyyttä
- Suoritan asioita, jotta kelpaisin itselleni ja muille
- Myötäilen usein muita
- Arvostan itseäni sitä enemmän mitä paremmin onnistun

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Teetkö nyt asioita, mitkä toivot muistavasi viiden vuoden päästä? Vai koostuuko arkesi pakonomaisesta suorittamisesta ja uupumisen reunalla huojumisesta? Yhden ihmisen elämään ei mahdu kaikkea. Valintoja on tehtävä ja riittävän hyvästä kannattaa opetella nauttimaan. Pysähdy ja tarkastele arkeasi arvolähtökohdista. Kohtuullistaminen ja riittävän hyvän hyväksyminen voivat yllättää onnellisilla hetkillä.

On asioita, joita on pakko suorittaa. Monet velvollisuudet vaativat meitä tekemään asioita, joista emme välttämättä nauti. Siitä huolimatta tunnemme suurta hyvänolontunnetta, kun aikaa vienyt työprojekti on ohi tai koti on siivottu viikonloppua varten. Homma hoidettu! Tuntuupa hyvältä! Nyt relataan hetki ja nautitaan pienistä hetkistä.

Suorittaja ei ole ikinä tyytyväinen mihinkään.

Mutta missä kohtaa tavallinen suorittaminen menee överiksi?

- Tavallinen suorittaminen tarkoittaa sitä, että saa tekemistään asioista ihan mielettömät kiksit. Jes, pystyin siihen, ylitin itseni. Suorittaja ei tällaisia tunteita tunne. Suorittaja ei ole ikinä tyytyväinen mihinkään. Hän tekee asioita ainoastaan siksi, että niin pitää tehdä. Mistään ei tule nautintoa eikä ihminen enää tiedä itsekään, miksi hän asioita tekee, psykologi, psykoterapeutti Maarit Nurmela-Harju selittää.

- Kuulen usein vastaanotollani, että "koko elämäni on yhtä suorittamista". Se on valitettavasti totta. Joidenkin elämä voi olla suorittamista jokaisella osa-alueella. Pitää menestyä opinnoissa ja työssä, täytyy näyttää menestyvältä ja hyvältä, pitää olla oikeanlainen koti ja kiiltävät pinnat. Myös ihmissuhteita voi suorittaa. Täytyy olla oikeanlaiset kaverit ja kumppani. Kyse on siitä, että kaikki näyttää oikeanlaiselta, ei se, miltä asiat tuntuvat.

Samaa mieltä on filosofi Juha T. Hakala. Suorittajuudessa voi soveltaa samaa nyrkkisääntöä kuin addikteista puhuttaessa:

- Kun asia alkaa hallita elämäämme ja ajatuksiamme niin täydellisesti, ettei siihen oikein enää muuta mahdu, olisi korkea aika havahtua. Jos elämään kuului joskus vaikkapa joukko ystäviä, mutta enää heille ei tunnu olevan aikaa, kai se jostain kertoo. Pitäisi ainakin.

Ei riitä, että tekee asiat kutakuinkin hyvin vaan ne pitää tehdä täydellisesti.

Liiallisen suorittamisen tielle voi askeltaa jokainen meistä. Suurimmassa vaarassa ovat kuitenkin perfektionistit sekä tunnolliset ihmiset.

- Tunnollisuus voi olla yksi altistava tekijä. Halutaan tehdä asiat hyvin ja huolehtia, että asiat sujuvat. Samoin täydellisyyspyrkimykset ovat yksi määrittävä tekijä suorittajuudessa. Ei riitä, että tekee asiat kutakuinkin hyvin vaan ne pitää tehdä täydellisesti. Tällainen ajattelu saattaa altistaa sille, että tekee ylenmäärin tai käyttää ylenmäärin aikaa asioihin. Vaaditaan itseltä ihan valtavasti. Myös joko tai -asenne on yksi asia, mikä voi ajaa ihmisen tekemään kaiken täysillä, psykologi, psykoterapeutti Nurmela-Harju listaa.

Teenkö asioita arjessani halusta vai pakosta?

Miksi teen asioita pakosta? Koska niin kuuluu tehdä vai siksi, että kelpaisin itselleni tai toisille?

Olisinko onnellisempi, jos tekisin vähemmän vai tuleeko onni tekemisestä?

Jos tekisin asioita eri tavalla tai vähemmän, tykkäisinkö itsestäni siitä huolimatta? Mitä sitten ajattelisin itsestäni?

Nyky-yhteiskunnan vaatimukset ovat kovat. Työelämä on kiireistä ja raakaa. Sosiaalinen media ja blogit pursuavat yltäkylläisen ihanaa elämää. Kiiltokuvamaiset kuvat puhtaista kodeista, urheilusuorituksista ja täydellisestä perheidyllistä voivat olla signaali suorittajalle - tuollaista elämän kuuluu olla.

- Ilmeisesti meillä on vahva taipumus rakentaa elämäämme peilaamalla omaamme siihen, mitä ympärillä näemme. Lähtökohtaisesti emme ole tyytyväisiä, ennen kuin asiamme ovat hivenen paremmalla tolalla kuin naapurillamme, ystävillämme ja sukulaisillamme. Elämänpiiriimme kuuluu myös paljon asioita, jotka tuntuvat kiihdyttävän suorittamisen kierrettä. Esimerkiksi media, erityisesti sosiaalinen media ja myös markkinavoimat ovat tässä suhteessa melko johdonmukaisia. Aistiemme ulottuvilla on aina asioita ja olosuhteita, jotka jollakin muulla ovat hiukan paremmin kuin meillä itsellämme, juuri julkaistun Kohtuuden kirjan kirjoittanut filosofi Juha T. Hakala pohtii.

Suunnitellaan unelmien lomaa tai toteutetaan täydellistä joulua kysymättä, haluanko tai jaksanko.

Suorittaja ei pyri päämääriinsä halusta vaan pakosta. "Ai, elämän kuuluukin olla tuollaista. Miksi minä en pysty tuohon? Minun pitää yrittää enemmän."

- Suorittaja on myös aika itsekäs. On kiirettä eikä ehditä olla läsnä ja nauttia yhteisestä ajasta. Suorittaja vetää itsensä niin piippuun, ettei hänellä ole enää voimia antaa itsestään mitään muille. Lomat ja esimerkiksi joulu ovat yksi suorittamisen kohde. Suunnitellaan "unelmien" lomaa tai toteutetaan täydellistä joulua kysymättä itseltä, haluanko tai jaksanko, Maarit Nurmela-Harju pohtii.

- Joulun pitää olla tietynlainen ja kaiken pitäisi olla itse tehtyä. Kun lopulta koittaa juhlan aika, ollaan niin väsyneitä, ettei energiaa riitä enää mihinkään. Ja loppujen lopuksi kukaan muu ei tätä kaikkea vaadi kuin ihminen itse itseltään.

- Halulla ja pakolla on älyttömän suuri ero. Kannattaakin kysyä itseltään, haluanko minä tuota? Okei, jos oikeasti haluaa, kannattaa miettiä, miten sen asian voisi saavuttaa. Mutta valitettavasti se ei useinkaan mene niin. Suorittaja ajattelee automaattisesti, että tuokin asia minulla on huonosti. Sitäkin osa-aluetta elämässä täytyy vielä säätää, psykologi Maarit Nurmela-Harju lisää.

Olisi hyvä opetella kohtuullistamaan arkea ja laskea rimaa. Vähempikin riittää.

Tunteet eivät valehtele. Siksi pysähtyminen ja oman elämän tarkasteleminen riittävän usein olisi tärkeää. Jos elämä tuntuu hyvältä ja kaiken kiireen keskellä ehtii myös nauttia asioista, ei asioita tarvitse muuttaa. Elämä ei kuitenkaan saisi olla pelkkää pakonomaista puurtamista ja omat tunteet syrjäyttävää täydellisyyteen pyrkimistä. Jatkuva suorittaminen ei anna tilaa asioille, jotka ovat meille oikeasti tärkeitä.

- Olisi hyvä opetella kohtuullistamaan arkea ja laskea rimaa. Vähempikin riittää, Maarit Nurmela-Harju vakuuttaa.

- Suorittamisesta eroon pääseminen on mahdollista, mutta se vaatii töitä. Usein suorittajuus liittyy itsetuntoon - teemme asioita sen takia, että tykkäisimme itsestämme ja kelpaisimme itsellemme. Toki kyse voi olla myös miellyttämisen tarpeesta, se on aivan inhimillistä, mutta kyllä suorittajuudesta eroon pääsemisessä suurin työ on opetella tykkäämään itsestä vaikka ei tekisi yhtään mitään.

- Omannäköisen elämän eläminen vaatii pysähtymistä ja rohkeutta elää ilman alituista vertailua. Se ei käy hetkessä, mutta kuten kaikki vaikeat asiat, tämänkin kyllä oppii harjoittelemalla, Juha T. Hakala muistuttaa.

Mitä haluaisit muistaa tästä ajasta esimerkiksi viiden vuoden päästä?

Konkreettisesti omaa elämää voi tarkastella arvotyöskentelyllä. Esimerkiksi paperille piirretyt oman arjen reikäleivät paljastavat lahjomattomasti, mihin vuorokauden tunnit hupenevat.

- Paperille kerätään asiat, mihin oman aikansa tällä hetkellä käyttää. Toiseen ympyrään listataan aivan kaikki tekeminen lukuunottamatta uniaikaa. Viereiseen ympyrään piirretään ja kirjoitetaan se, miltä oman arjen haluaisi näyttävän. Mitä ovat ne asiat, joita oikeasti arvostaa ja haluaisi tehdä, ja kuinka paljon niille jää aikaa, selittää psykologi, psykoterapeutti Maarit Nurmela-Harju.

- Mitä haluaisit muistaa tästä ajasta esimerkiksi viiden vuoden päästä? Teetkö tällä hetkellä niitä asioita arjessasi? Nämä ovat myös hyviä ja herätteleviä kysymyksiä, Nurmela-Harju lisää.

Elämäntilanteet vaihtelevat, samoin asioiden tärkeysjärjestys. Arkeen ei mahdu kerralla kovin monta asiaa, eikä tarvitsekaan. Omaa elämää kannattaakin tarkastella riittävän usein. Pysähtymistä ja konkretiaa, kysymyksiä ja pienten, hyvien asioiden huomaamista - ilo ja vastapaino suorittamiselle löytyy pienistä asioista.

- On hyvä kirjoittaa joka päivä muistiin hetkiä, missä on kokenut hyvää oloa, koska kiireen keskellä ne helposti unohtuvat. Tarkoitus on pysähtyä ja huomata, että elämässä onkin onnenhetkiä. Ne ovat pieniä asioita, eikä niiden tarvitse isompia ollakaan. Onni voi olla kuppi teetä tai kävelylenkki. Ja kun tämän huomaa, alkaa niitä hetkiä luonnostaan lisätä omaan arkeensa. Tajuaa, että näihin asioihin minä haluankin käyttää enemmän aikaani.

Yksi osa pysähtymistä on myös opetella sanomaan "ei" asioille, joita ei halua tehdä. Kieltäytyminen ja ei-sanan sanominen eivät ole synnyinlahjoja vaan niiden vakuuttavasti sanominen vaatii opettelua.

Älä vaadi itseltäsi enemmän kuin vaadit muilta.

Meiltä vaaditaan koko ajan enemmän ja enemmän. Tulevaisuus pitäisi olla valmiiksi suunniteltuna yhä nuorempana ja työuraa pitäisi jaksaa painaa sata lasissa mahdollisimman pitkään. Suorittaminen vaanii kaiken ikäisiä.

- Meillä on kovat ajat. Jo lukioon mennessä pitäisi tietää, mihin suuntaan uransa aikoo rakentaa. Opiskelijoilla on paineet valmistua mahdollisimman nopeasti ja olisi hyvä olla jo opiskeluaikana alan töissä. Äitiyslomalta pitäisi palata pian töihin ja vartalon täytyisi olla mahdollisimman nopeasti hyvässä kunnossa, Maarit Nurmela-Harju sanoo ja jatkaa:

- Kaiken tämän keskellä myös lapsilta vaaditaan. Heidän pitää jaksaa reippaasti hoidossa, koulussa ja harrastuksissa. Suorittamisen malli siirtyy lapsille. Jos ei koskaan vietetä pyjamapäiviä tai lomalla vain hengailla ilman suurempia suunnitelmia, tulee kiireestä ja suorittamisesta heille normaalia ja tavallista. Se on normi pitkälle aikuisuuteen ennen kuin osataan kyseenalaistaa opitut tavat ja huomataan, että asioita voi tehdä muutenkin.

Jos kaikki menee hyvin ja voimavarat riittävät, ihminen menestyy ja saa paljon aikaan, ei hän koe välttämättä koskaan tarvetta pysähtymiselle tai tahdin hidastamiselle.

- Sellaisiakin ihmisiä tarvitaan, jotka tekevät kaikkensa eivätkä ole esimerkiksi valmiita luopumaan asioista, jotka tekevät heidän elämästään työntäyteistä ja kiireistä. Heitäkin tarvitaan ilman muuta. Jos heidän arvonsa ovat sen suuntaiset ja he haluavat niitä asioita, ei ole mitään tarvetta muutokselle. Voi kuitenkin olla, että iän myötä ongelmia alkaa kasautua. Keho ei enää kestä ja tulee esimerkiksi univaikeuksia, Nurmela-Harju miettii.

Univaikeuksien taustalla on usein äärimmilleen viritetty, ruuhkavuosien ihminen. Univaikeudet ovatkin usein ensimmäinen syy, miksi omaa arkea ja kiireitä aletaan tarkastella lähemmin.

- Suorittaja voi havahtua pohtimaan elämäänsä unettomuuden tai jonkin muun somaattisen vaivan myötä. Usein työterveyslääkärille hakeudutaan uniongelmien vuoksi ja vyyhti lähtee purkautumaan sitä kautta. Käännekohta ja muutokset omassa arjessa voivat lähteä liikkeelle myös työttömyyden, sairastumisen tai jonkin muun muutoksen myötä. Jos on aina aiemmin rakentanut identiteettinsä esimerkiksi työn tai avioliiton varaan, joutuukin yhtäkkiä miettimään kaiken uudelleen. Mitäs muuta minun elämässäni onkaan?

Armollisuutta ja lempeyttä, enemmän oman itsensä arvostamista. Näitä asioita psykologi Maarit Nurmela-Harju peräänkuuluttaa. Älä vaadi itseltäsi enemmän kuin vaadit muilta.

Myös ystävien ja läheisten kannattaa pitää huolta toisistaan.

- Voi kysyä ystävältä, miten sinä oikeasti voit. Itse sokeutuu tavoilleen ja kiireilleen, mutta sellainen ystävä on kullanarvoinen, joka kyseenalaistaa liiallisen vauhdin ja huomauttaa väsymisestä.

Mitä minulle kuuluu? Kysy itseltäsi joka ikinen päivä, miten voin ja mitä minä tarvitsen?

Puhu itsellesi arvostaen ja lempeästi. Puhuisitko hyvälle ystävälle, kuten itsellesi puhut? Se, miten puhumme itsellemme, vaikuttaa mielialaamme ja itsetuntoon.

Opettele laskemaan rimaa ja opettele riittävän hyvä. Millaista on riittävän hyvä arki? Millainen on riittävän hyvä äiti tai isä? Riittävän hyvä on kaukana täydellisyydestä ja kaukana huonosta. Riittävän hyvän hyväksyminen on vaikeaa, mutta ei mahdotonta. Riittävän hyvälle antautumisesta tulee hyvä olo.

Opettele sanomaan ei.

Ole sitkeä! Et voi hetkessä muuttaa omaa tapaasi olla, mutta sinulla on mahdollisuus oppia.

Muutokset lähtevät pienistä jokapäiväisistä asioista. Mieli muuttuu hitaasti.

- Pitää malttaa ja antaa itselleen aikaa, Psykologi Maarit Nurmela-Harju kannustaa.

- Olen saanut työssäni todistaa monta ihanaa muutosta. Pienten lasten äidit ovat puhjenneet kukkaan. He uskaltavat luottaa itseensä ja tekevät niin kuin itse haluavat. Rentoutuvat entisen sijaan ja huomaavat, että onpa arki ja elämä kivaa. Kyse ei ole rakettitieteestä vaan konkreettisesta työstä.

- On ihmisiä, jotka ovat vähentäneet ylitöitä tai jääneet osa-aikaisiksi. Heillä on enemmän aikaa ja he ovat tyytyväisiä itseensä. Tämä kaikki tarkoittaa konkretiaa ja jostain luopumista. Luovutaan töiden vähentämisen myötä rahasta tai arvostuksesta, mutta saadaan jotain muuta tilalle. Toiset muuttuvat enemmän, toiset pääsevät puoliväliin. Sekin helpottaa arkea.
Asiantuntijat: Psykologi, psykoterapeutti Maarit Nurmela-Harju on kahden lapsen äiti, joka elää juuri nyt epätäydellisyydessään täyteläistä arkea. Jyväskylän yliopiston kasvatustieteen professori ja filosori Juha T. Hakalan perheeseen kuuluu opettajavaimon lisäksi seitsemän lasta, jotka yhtä lukuunottamatta ovat täysi-ikäisiä ja jo poissa kotoa.
"Kirjoitin Kohtuuden kirjan, koska aloin nähdä ympärilläni ohi vilahtavia merkkejä övereistä - mitä kummallisempia oireita äärimmäisyyteen pyrkimisestä. Lopulta niitä oli jo niin paljon, että päätin koota niitä yhteen ja pohtia ongelman - sellaisena sen näen - luonnetta. Voisiko siihen löytyä selitys tai jopa useita selityksiä? Omalla kohdallani, perheen arjessa, olen pannut merkille, että jos vanne ajoittain kiristää päätäni, olen sen itse ohimoilleni kiristänyt."
"Pidän onnellisuuspäiväkirjaa ja olen huomannut, että onni ja tyytyväisyys karkaavat kiirehtien. Onneksi onni jättää jälkensä. Onnen jäljet voi nähdä vaikka eteisestä vastaan vyöryvästä lenkkaripinosta tai kaakaotahraisista sormenjäljistä keittiössä. Onni on myös keskeneräinen dekkari, johon palata tai lempilaulu, jota kuunnella. Näitä tyytyväisyyden tai onnen hetkiä on mahdoton suorittaa, ne pitää löytää."
Lue myös: Perfektionistille liikunta voi olla pakonomaista suorittamista

Akuutti - elämänmakuisia tarinoita ja ajankohtaista asiaa terveydestä. Liity joukkoomme Facebookissa!

# data[].attributes.attachment_link.title
"Suorittaja ei ole ikinä tyytyväinen mihinkään" - riittääkö sinulle riittävän hyvä?

# data[].attributes.attachment_link.description
Teetkö nyt asioita, mitkä toivot muistavasi viiden vuoden päästä? Vai koostuuko arkesi pakonomaisesta suorittamisesta ja uupumisen reunalla huojumisesta? Yhden ihmisen elämään ei mahdu kaikkea. Valintoja on tehtävä ja riittävän hyvästä kannattaa opetella nauttimaan. Asiantuntijat neuvovat pysähtymään ja tarkastelemaan arkea arvolähtökohdista. Kohtuullistaminen ja riittävän hyvän hyväksyminen voivat yllättää onnellisilla hetkillä.

# data[].attributes.body
1. Onko sietokykysi liikuntamääriin kasvanut paljon?

2. Aiheuttaako liikkumattomuus sinulle vieroitusoireita?

3. Liikutko usein pidempään ja tehokkaammin kuin olit ennen treeniä ajatellut?

4. Treenaatko usein, vaikka et oikeastaan haluaisi treenata?

5. Käytätkö liikuntaan valtavasti aikaa?

6. Treenaatko huolimatta liikunnan aiheuttamasta vammasta?

7. Jätätkö tärkeitä sosiaalisia tai ammatillisia aktiviteetteja väliin treenin takia?

8. Jäävätkö työ-, koulu- tai kotivelvollisuutesi hoitamatta treenaamisen takia?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Innokkaan kuntoilijan arki on yhä useammin treeniohjelman noudattamista, ruokien punnitsemista, sykkeiden mittaamista ja itsensä äärirajoille puskemista. Lenkkiä ei jätetä väliin, vaikka olo olisi väsynyt monen huonosti nukutun yön jälkeen. Eikä ystävien kanssa vietettävään mukavaan iltaan ehdi millään, koska treeni on tehtävä. Tähänkö kaikkien liikunnanharrastajien tulisi pyrkiä?

- Ei suinkaan tarvitse. Tuotahan pitäisi jokaisen välttää. Kaikkea ei tarvitse mitata, liikunta ei saisi haitata sosiaalista elämää ja on äärimmäisen tärkeää huolehtia levosta. On myös hyvin vapauttavaa, kun voi välillä tehdä juuri sitä, mitä haluaa ja miltä tuntuu - tänään vaikka jumppaan ja huomenna kävelylenkille. Joskus on myös hyvä olla tekemättä mitään. Mutta on totta, että tällainen ohjelmoitu ja tarkasti mitattu liikkuminen on lisääntynyt nykyään. Ainakin se on enemmän näkyvillä sosiaalisen median kautta, liikuntalääketieteen erikoislääkäri Tiina Nylander vastaa.

Niin kauan, kun liikunnasta nauttii, eikä liikkuminen häiritse muuta elämää, kaikki on vielä hyvin. Mutta kun liikunta muuttuu pakonomaiseksi, eikä siitä enää tule hyvä mieli, on jotain pielessä.

Liikunnan harrastamisesta on tullut kamalan totista ja rajoittavaa.

Tiina Nylanderille ja personal trainer Timo Haikaraiselle liikunnansuorittajat ja liikuntariippuvaiset ovat tuttuja ryhmiä. Liikunnasta on tullut yhä useammalle pakkomielteistä. Lepo ei tule kysymykseenkään, vaikka keho sitä kaipaisi.

- Pakonomaisesti liikuntaa harrastavat ihmiset ovat usein perfektionisteja, jotka vaativat itseltään muutenkin paljon. Liikunnasta tulee heidän kohdallaan helposti pakko - pitää liikkua tietty tuntimäärä päivässä ja viikossa, eikä siitä tingitä. Liikunnan harrastamisesta on tullut kamalan totista ja rajoittavaa. Enää ei mennä sen mukaan, mikä tänään huvittaa, vaan katsotaan ohjelmasta, mitä siihen on merkitty, Nylander summaa.

- Liikunnan suorittajat käyttävät usein liikuntaa stressinhallintakeinona arjessa, jonka he ovat itse laatineet erittäin haastavaksi. Pian he alkavat käyttää tätä keinoa enemmän ja enemmän, kunnes keinosta kehittyy hallitseva riippuvuus, Timo Haikarainen jatkaa.

- Treenin tekeminen on tärkeämpää kuin se, tuleeko siitä hyvä fiilis, kehittääkö se ja tuntuuko keho hyvältä vai kipujen riivaamalta treenin jälkeen. Treenaaja myös usein käyttää treeniä hyvän olon saamisen sijasta pahan olon torjumiseen. Pelätään, että ilman harjoittelua kunto heikentyy tai paino nousee, Haikarainen vielä lisää.

1. Onko sietokykysi liikuntamääriin kasvanut paljon?

2. Aiheuttaako liikkumattomuus sinulle vieroitusoireita?

3. Liikutko usein pidempään ja tehokkaammin kuin olit ennen treeniä ajatellut?

4. Treenaatko usein, vaikka et oikeastaan haluaisi treenata?

5. Käytätkö liikuntaan valtavasti aikaa?

6. Treenaatko huolimatta liikunnan aiheuttamasta vammasta?

7. Jätätkö tärkeitä sosiaalisia tai ammatillisia aktiviteetteja väliin treenin takia?

8. Jäävätkö työ-, koulu- tai kotivelvollisuutesi hoitamatta treenaamisen takia?

- Timo Haikarainen
Liikuntasuositusten mukaan kestävyyskuntoa parantaakseen aikuisen tulisi liikkua viikossa vähintään 2h 30 minuuttia reippaalla teholla tai tunti 15 minuuttia rasittavalla tasolla. Tämän lisäksi olisi suotavaa harjoittaa lihaskuntoa ja liikehallintaa vähintään kaksi kertaa viikossa. Kun toisille suositusten liikuntamäärät tuntuvat utopistisen kaukaisilta, toisilla tuntimäärät paukkuvat yli reilusti. Missä menee raja kohtuuden ja övereiden välillä?

Kyllä fiilis saisi olla sellainen, että siitä nauttii.

- Se riippuu ihan tavoitteista ja siitä, mitä liikunnalla hakee. Jos ei ole tottunut liikkumaan ollenkaan, jo 15 minuutin kävelylenkki vaikkapa kolmesti viikossa riittää alkuun ihan hyvin. Jos on harrastaja, jolle liikunta on enemmän huvi ja nautinto raskaan työn ja arjen vastapainoksi, kyllä fiilis saisi olla sellainen, että siitä nauttii. Jos taas treenaa tavoitteellisesti ja haluaa kehittyä, määrät voivat olla jo aika isojakin ja välillä mennään ilman muuta epämukavuusalueelle. Ilman sitä ei kehity, Tiina Nylander kertoo.

- Jos liikunnasta tykkää ihan älyttömästi ja treenitauon aikana tuntuu, että pitäisi jo päästä harjoittelemaan, ei silloin ole vielä kyse riippuvuudesta vaan hyvästä sitoutumisesta. Mutta jos kokee, että on pakko treenata kipeänä, vammautuneena tai vaikkapa unettomuuden vaivatessa, kyse alkaa olla riippuvuudesta, Timo Haikarainen täsmentää.

- Jos liikunta ei ole työ, ei treenitauosta saisi kuitenkaan tuntea morkkista. Yhden viikon loma ilman treeniä ei ole vielä katastrofi,Nylander lisää.

Usein parempi nollaus kiireisen päivän päätteeksi olisi mennä metsään pariksi tunniksi.

Liikunnalla on monia hyviä vaikutuksia psyykeeseemme. Lievistä masennusoireista saattaa selvitä ilman lääkitystä liikunnan avulla, ja aika moni allekirjoittaa liikunnan jälkeisen hyvän olon. Hyvä olo ei ole kuitenkaan kaikille ensisijainen syy liikkumiseen.

- Mikä tahansa pakko alkaa jossain vaiheessa ahdistaa. Liikunnasta saatavat hyödyt tietysti saa vaikka pakonomaisesti treenaisikin, mutta ei se kyllä hyvää tee psyykelle ja mielelle. Kun liikunnasta on tullut elämään yksi stressinaihe lisää, kyllä ne haittavaikutuksetkin pian esiin tulevat ylirasitustilana, rasitusvammoina tai sosiaalisina haittoina, liikuntalääketieteen erikoislääkäri Tiina Nylander tietää.

- Olisi hyvä tiedostaa, että liiallinen treenaaminen ei kehitä kuntoa. Jos siinä tilanteessa lisätään liikkumista levon sijaan, ajatellen, että kehittymisen puute johtuu laiskuudesta tai liian vähäisestä treenimäärästä, ollaan enemmän hakoteillä. Siitä voi seurata jopa ihan totaalinen luhistuminen, Haikarainen muistuttaa.

- Usein parempi nollaus kiireisen päivän päätteeksi olisi mennä metsään pariksi tunniksi. Liikunnan ei tarvitse, eikä se saa olla aina sitä, että sykkeet paukkuu punaisella. Ja joskus kannattaa hyvillä mielin jättää sykemittari kotiin. Sen kaiken suorittamisen vastapainoksi olisi todella tervettä saada myös leppoisaa liikkumista ja ulkoilua, Nylander kannustaa.

Nylenderin ja Haikaraisen mukaan liikunnan suorittajilla on usein taipumusta myös syömishäiriöihin. Elämää kontrolloidaan sen jokaisella osa-alueella.

- Kyllä ne aikalailla käsi kädessä kulkevat. Varsinkin pakonomaisesti liikkuvien keskuudessa on paljon ortoreksiaa eli pakonomaista tarvetta syödä erittäin terveellisesti. Ensin innostutaan liikkumaan. Sitten aletaan kiinnittää huomiota syömiseen, ja sitten aletaankin jo hifistellä. Vielä erikseen ovat esimerkiksi anorektikot. Se on taas jo ihan eri asia ja vielä vakampaa, Nylander kertoo.

Ennen liikunta oli enemmän yksityisasia, nyt siitä on tullut trendi, mistä pitää raportoida koko ajan sosiaalisessa mediassa.

Sosiaalinen media pursuilee toinen toistaan iloisempia kuvia ladulta, rinteestä, juoksulenkiltä ja kuntosaleilta. Sykemittarit huutavat kuvissa monen sadan prosentin aktiivisuutta, kun ihmiset jakavat oman liikuntasuorituksensa kaiken kansan nähtäville. Osa pähkäilee, näinkö minunkin pitäisi tehdä? Tätäkö on se liikunnan tuoma hyvä olo, johon pitäisi pyrkiä?

- Kyllä minä ajattelen, että tämä kaikki voi myös osaltaan luoda paineita suorituskeskeiseen liikuntaan. Ennen liikunta oli enemmän yksityisasia, nyt siitä on tullut trendi, mistä pitää raportoida koko ajan sosiaalisessa mediassa. Osa ehkä kokee, että näin nyt vaan täytyy tehdä hyvin hoidetun kodin ja työn lisäksi, Tiina Nylander pohtii.

- Sitähän ihaillaan paljon. Samankaltaiset ihmiset ihailevat toisiaan, miten paljon he ehtivätkään tehdä kaikenlaista. Mutta kyllä tärkeämpää olisi, että jokainen löytää sen oman juttunsa, oman lajinsa. Jos harrastat jotain vain siksi, että se on tällä hetkellä muotilaji ja se näyttää ulospäin hyvältä, ei se pidemmän päälle motivoi.

- Nykyään tuntuu, että kaikkien pitäisi tähdätä johonkin kilpailuun - maratonille tai jollekin triathlonmatkalle, mutta niinhän se ei missään nimessä ole. Tavoitteeksi riittää, että tykkää siitä, mitä tekee ja siitä tulee hyvä mieli, Nylander lisää.

Voi olla ahdistusta, masennusta, tyhjyyden tunteen täyttämistä, itsetunnon pönkittämistä ja esimerkiksi ympäristön paine.

Miksi sinä liikut? Mitä tarvetta liikunta palvelee? Muistatko levätä tarpeeksi? Ethän aseta liikuntaa joka kerta muiden asioiden edelle? Hyviä kysymyksiä liikkujalle.

- Pakonomaisen liikkumisen taustalla voi olla paljon muita syitä kuin itse liikunta. Puretaan siihen joku sisäinen tuska, mikä voisi ratketa jotenkin muuten tai siihen voisi tarvita jotain muutakin apua. Voi olla ahdistusta, masennusta, tyhjyyden tunteen täyttämistä, itsetunnon pönkittämistä ja esimerkiksi ympäristön paine. Jos liikunta tuntuu olevan omassa elämässä jo liiankin isossa roolissa, kannattaa ehdottomasti miettiä, mitä sillä liikunnalla hakee, Tiina Nylander ohjeistaa.

- Kannattaa myös miettiä, jääkö omaan arkeen yhtään lepoaikaa, ja sitä tärkeää aikaa esimerkiksi perheen kanssa. Viikossa pitäisi olla ainakin se yksi tai kaksi lepopäivää ja samalla pitää muistaa monipuolisuus. Kaikki äärimmäisyys on pahasta, puhutaanpa mistä vaan. Liian paljon ei ole hyvä, eikä liian vähän, pitäisi olla jotain siltä väliltä. Jotain sellaista, että sen jaksaa hyvin ja energiaa jää vielä muuhunkin.

Lisää aiheesta:
Bloggaaja Elina Hovinen: "Älytön treenaaminen ja syömisten tarkkailu oli huonon itsetunnon pönkittämistä"
"Suorittaja ei ole ikinä tyytyväinen mihinkään" - riittääkö sinulle riittävän hyvä?

Vaakakapina puhuu maaliskuussa liikunnasta ja kannustaa jokaista löytämään oman lajinsa. Kun olet löytänyt oman lajisi, kerro se muillekin: #munlaji
Lopeta laihdutus, aloita elämä! Liity kapinajohtaja Jennyn joukkoihin Facebookissa. Vaakakapina laajentuu vuoden 2017 aikana verkosta niin televisioon kuin radioonkin.

# data[].attributes.attachment_link.title
Monelle liikunta on pakonomaista suorittamista - millainen suhde sinulla on liikuntaan?

# data[].attributes.attachment_link.description
Innokkaan kuntoilijan arki on yhä useammin treeniohjelman noudattamista, ruokien punnitsemista, sykkeiden mittaamista ja itsensä äärirajoille puskemista. Lenkkiä ei jätetä väliin, vaikka olo olisi väsynyt monen huonosti nukutun yön jälkeen. Eikä ystävien kanssa vietettävään mukavaan iltaan ehdi millään, koska treeni on tehtävä. Tähänkö kaikkien liikunnanharrastajien tulisi pyrkiä?

# data[].attributes.body
Mistä ankara asenne itseäsi kohtaan on saanut alkunsa?

Minkälainen olisi kohtuullinen vaatimustaso?

Miksi juuri sinun pitää vaatia itseltäsi niin paljon?

Miltä tulevaisuus näyttää, jos jatkat elämääsi entiseen tapaan?

Pysähdy ja tarkastele omaa elämääsi. Jos elämä tuntuu hyvältä ja ehdit nauttia asioista kaiken kiireen keskellä, ei asioiden tarvitse muuttua. Elämä ei saa kuitenkaan olla pelkkää pakonomaista puurtamista ja täydellisyyteen pyrkimistä.

Kohtuullista arkea ja laske rimaa. Vähempikin riittää.

Opettele elämään ilman alituista vertailua.

Mitä haluaisin muistaa tästä ajasta viiden vuoden kuluttua? Teenkö tällä hetkellä niitä asioista arjessani?

Kirjoita joka päivä muistiin hetkiä, missä on kokenut hyvää oloa. Onni koostuu pienistä asioista. Kun tämän huomaa, alkaa niitä hetkiä luonnostaan lisätä omaan arkeensa.

Opettele sanomaan “ei” asioille, joita ei halua tehdä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Meillä kaikilla on perfektionistisia ajatusmalleja, jotka rajoittavat ja sabotoivat elämäämme. Ne nojaavat vaatimuksiin, rajoituksiin, odotuksiin, syytöksiin, vertailuun ja häpeään.

Perfektionistiset ajatusmallit ovat alitajuisia automaattiohjelmia, joita mielesi toteuttaa. Ne saavat sinut tuntemaan itsesi riittämättömäksi ja suorittamaan loputtomasti. Ne aiheuttavat stressiä, huolta, levottomuutta, ärtyneisyyttä, vihaisuutta, jännittyneisyyttä, ahdistusta ja jopa masennusta.

Katso tunnistatko itsesi tästä listasta?

1. Epäonnistumisen pelko

Epäonnistumisen pelko saa sinut välttelemään virheitä ja pelaamaan varman päälle. Välttelet asioiden aloittamista, tutkit loputtomasti vaihtoehtoja ja stressaat oikean päätöksen tekemisestä.

Projektit jäävät aloittamatta kun käytät enemmän aikaa niihin valmistautumiseen kuin itse tekemiseen. Tunnet, että et ole vielä valmis aloittamaan. Jätät tiettyjen asioiden tekemisen viimeiseen mahdolliseen hetkeen.

Kun haluat saada aikaan tuloksia ilman epäonnistumisia, saat aikaan vähemmän ja huonompia tuloksia, koska epäonnistumiset ovat usein välttämättömiä välivaiheita matkalla onnistumiseen.

2. Riittämättömyyden kokeminen

Epärealistiset vaatimukset itseäsi kohtaan saavat sinut tuntemaan itsesi riittämättömäksi ja turhautumaan kun et ole vielä "tarpeeksi menestynyt".

Sätit ja arvostelet itseäsi, kun alitit asettamasi odotukset jälleen kerran. Hampaat irvessä suorittamalla lykkäät täyttymyksellisen elämän alati pakenevaan tulevaisuuteen.

3. Oman arvon sitominen menestykseen

Epävarmuus oman arvon riittävyydestä ja merkityksellisyydestä saa sinut tuntemaan, että mikään tekemäsi ei ole koskaan tarpeeksi.

Vertailet itseäsi muihin etkä tunne olevasi koskaan niin hyvä kuin mitä haluaisit olla. Luulet, että ihmisarvosi ja saamasi arvostus riippuvat jotenkin siitä, mitä saat aikaan. Niinpä suoritat enemmän ja olet vaarassa polttaa itsesi loppuun.

4. Kovat vaatimukset itseä kohtaan

Mielestäsi sinun pitäisi olla koko ajan tekemässä jotain tuottavaa ja aina saamassa aikaan jotain hyödyllistä. Päädyt helposti laiminlyömään itsestäsi huolehtimisen, kuten mielenterveydelle ja suorituskyvylle välttämättömän palautumisen.

Teet työtä itsesi, perheesi ja läheistesi kustannuksella. Kuinka moni työnarkomaani ajattelee elämänsä lopussa: "kunpa olisin tehnyt enemmän ja vielä hieman ankarammin töitä"?

5. Tulevaisuuden murehtiminen ja menneiden märehtiminen

Koet usein, että sinun pitäisi olla tekemässä jotain muuta kuin mitä nyt teet. Hukkaat kallisarvoisen nykyhetken ja läsnäoleva tehtävään keskittyminen käy mahdottomaksi.

Jos harmittelet, että asiat voisivat olla tällä hetkellä toisin, kulutat kallisarvoisia voimavarojasi taistelemalla todellisuutta vastaan...

Jokainen hetki, jonka käytät tulevaisuuden murehtimiseen tai menneiden märehtimiseen on pois elämän kokemisesta nykyhetkessä.

6. Hallinnan tarve

Hallinnan tarpeesi romuttaa keskittymisen käsillä olevaan työtehtävään, koska stressaat lopputuloksesta etukäteen ja yrität varmistella, että tulevaisuus toteutuu kuten haluaisit.

Hyväksyt vain oman mielesi mukaisen muutoksen ja päädyt rajaamaan pois myös odottamattoman suuren onnistumisen. Haluttomuutesi delegoida asioita johtaa sinut tekemään kaiken itse.

Liiallinen hallinnan tarve on kuin ajaisit käsijarru päällä. Pääkoppa kuumenee, mutta elämä ei oikein etene.

7. Täydellisen suorituksen tavoittelu

Elämä on käynyt raskaaksi, koska ajattelet pystyväsi tiettyyn tasoon ja uskot, että sinun täytyisi aina suoriutua parhaalla mahdollisella tasolla. Ikään kuin identiteettisi olisi sidoksissa suorituksiisi. Olet unohtanut, että mahdollinen ja tarpeellinen ovat kaksi täysin eri asiaa.

Täydellisen suorituksen tavoittelu on varma tapa lamaantua. Muista, että tehty on parempi kuin täydellinen. Vain tehtyä voi parantaa.

8. "Pitäisi" kuuluu sanavarastoosi

Asetat muiden prioriteetit aina ennen omiasi. Maailmasi täyttyy ahdistavista asioista, joita sinun "pitäisi" tehdä.

Yrität lukea muiden ajatuksia ja päättelet itse minkälaisia suorituksia he odottavat sinulta. Näin itsesi toteuttamisesta on tullut muiden odotusten toteuttamista.

9. Turhantarkkuus

Liiallinen tunnollisuus, pikkutarkkuus, joustamattomuus, kärsimättömyys ja kriittisyys vievät aikaa, energiaa ja ilon elämästä.

Usein myös muiden elämästä, kun yrität kontrolloida itsesi lisäksi muitakin.

10. Ehdottomuus

Ehdottomuus ajattelussa pienentää maailmakuvaasi ja rajaa mahdollisuuksiasi.

Mitä vähemmän valittavissasi on vaihtoehtoja, sitä enemmän koet itsesi tilanteen uhriksi. Vapaus valita on todellista elämän rikkautta.
Mikäli tunnistat itsessäsi näitä piirteitä, sinua saattaa kiinnostaa Täydellinen kirja - tehtäväkirja sinulle, joka haluat päästää irti täydellisyyden tavoittelusta ja tehdä tilaa läsnäololle, luovuudelle ja elämänilolle. Lue lisää täältä.
Aiheeseen liittyviä tuotteita Hidasta elämää -puodissa:

# data[].attributes.attachment_link.title
10 asiaa, jotka paljastavat sisäisen perfektionistisi

# data[].attributes.attachment_link.description
Meillä kaikilla on perfektionistisia ajatusmalleja, jotka rajoittavat ja sabotoivat elämäämme. Ne nojaavat vaatimuksiin, rajoituksiin, odotuksiin, syytöksiin, vertailuun ja häpeään. Perfektionistiset ajatusmallit ovat alitajuisia automaattiohjelmia, joita mielesi toteuttaa. Ne saavat sinut tuntemaan itsesi riittämättömäksi ja suorittamaan loputtomasti. Ne aiheuttavat stressiä, huolta, levottomuutta, ärtyneisyyttä, vihaisuutta, jännittyneisyyttä, ahdistusta ja jopa masennusta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Täydellisyyden tavoittelijoita on kaikentyyppisissä ihmisissä. Annamari Heikkilä tapaa ja auttaa heitä opintopsykologina Helsingin yliopistossa.

- Perfektionistin mielestä on ihme, että hän on tähän asti selviytynyt kaikesta. Hän uskoo seuraavalla kerralla mokaavansa varmasti, jolloin kupla puhkeaa ja totuus punnitaan. Näin siitä huolimatta, että hänen menneisyytensä on täynnä onnistumisia, Heikkilä luonnehtii.

Hän kertoo esimerkin loistavasti menestyneestä opiskelijasta, joka on jo suorittanut yhden vaativan yliopistotutkinnontutkinnon ja viimeistelee toista. Kun ohjauksessa keskusteltiin täydellisyyteen pyrkimisen pakosta, tämä mahdottomien tavoitteidensa takia uupunut nuori mies tavoitti varhaisen muiston.

- Hän oppi omin päin lukemaan paljon ennen kouluikää, mutta kukaan ei kehunut häntä siitä. Hän ei myöskään saanut kertoa taidostaan muille.

Muisto herätti hänessä hirmuisen vihan, jonka avulla hän oppi näkemään, että on aina pyrkinyt asettamaan itselleen yhä korkeampia tavoitteita. Ehkä siinä toivossa, että saisi lopulta kiitosta.

Positiivisen palautteen puute onkin Annamari Heikkilän mielestä keskeinen syy, kun aletaan haikailla kuuta taivaalta eikä mikään riitä.
Jumissa vähättelyyn
Annamari Heikkilän mukaan opimme asettamaan rimoja itsellemme pikkulapsi-iästä alkaen. Ajatusten ankaruus riippuu siitä miten lapselle tärkeät aikuiset, ensin isä ja äiti, myöhemmin muun muassa opettajat ja harrastusten vetäjät, suhtautuvat häneen ja mitä he vaativat itseltään.

Ohjaustyössään Heikkilä ei erityisemmin kysele opiskelijoiden vanhoista asioista, mutta usein nämä alkavat kertoa, minkälaista kotona oli.

Koska perfektionisti ei ole koskaan tyytyväinen saavutuksiinsa, kaikkea hänen toimintaansa leimaa tyytymättömyys.

- Vaikka muut kuinka ihailisivat hänen hienoja saavutuksiaan, hänelle itselleen ne eivät ole mitään. Muiden vakuuttelut eivät auta, koska hän on jumittunut itsensä vähättelyyn. Järki ei kohtaa tunteita, joita ankaruus itseä kohtaan synnyttää.

Myös elämän hallitsemisen tarve on täydellisyyden tavoittelijalle tärkeää. Hänellä on monesti suunnitelma B valmiina siltä varalta, että A ei toimi. Hän varautuu epäonnistumisiin koko ajan.

- Tällöin esimerkiksi luova toiminta estyy. Sille ei jää tilaa eikä joutilasta aikaa, Heikkilä sanoo.
Tarve voittaa muut
Kohtuuttomilla tavoitteilla on taipumus laajentua kaikille elämän osa-alueille. Ulkonäön pitäisi olla täydellinen, harrastusten äärimmäisen tavoitteellisia.

Moni perfektionisti vähättelee muiden saavutuksia tyyliin "Tuo nyt sai tuollaisen työpaikan. Mutta kun minä menen työmarkkinoille, aloitan niin korkealta, ettei kukaan muu pysty vastaavaan."

Pohjimmiltaan tällainen ajattelu ja kilpailemisen tarve voi johtua myös valtavasta alemmuudentunteesta. Sekin on voinut saada alkunsa kovin kauan sitten.

- Eräs opiskelija kertoi, miten hän koululaisena meni onnellisena kertomaan isälle, että sai kokeista kymmenen miinus. Isä reagoi vain kysymällä mistä se miinus tuli.
Pelko jarruttaa opintoja
Suhteettomat tavoitteet vaikeuttavat myös opinnoissa etenemistä.

- Töihin ryhtymisen kynnys on korkea ja aloittamista lykätään kaikin mahdollisin tekosyin. Perfektionisti on sitä mieltä, ettei työ koskaan voi tulla täydellisen valmiiksi.

Stressaantumisen syynä ovat yleensä tekemättömät työt, ei se, että työtä on paljon. Vetkutellessa oppiminenkin jää vaillinaiseksi. Asioita, kuten opiskelijalla gradun tekemistä, ei voi oppia tekemättä sitä.
Tentteihin lukeminenkin vaikeutuu, koska opiskelija pelkää, ettei opi tarpeeksi hyvin.

- Tässä pelossa perfektionisti onkin oikeassa: oppiminen todella jää vajaaksi, kun epäonnistumisen pelko ja ahdistuneisuus valtaavat mielen. Ahdistuksen käsittelyyn menee paljon psyykkistä voimaa, eikä sitä riitä opiskelun vaatimaan aivovoimisteluun.
Loputonta hiomista
Sen lisäksi että perfektionistin on vaikea aloittaa mitään, hän ei haluaisi päästää mitään käsistään. Hän hioo loputtomasti eikä voi näyttää keskeneräistä muille. Silloin hän ei myöskään saa neuvoja tai uusia näkökulmia.

Jos haluaa päästä sen lähteille, miksi kaikesta pitää suoriutua erinomaisesti, on aloitettava itsetuntemuksen lisäämisestä. Kun katsoo totuutta silmiin, oppii vähitellen näkemään, mistä oma ajattelu rakentuu.

- Voi vaikka kirjata parin viikon ajan muistiin, minkälaisissa tilanteissa tulee ahdistusta ja ajatuksia omasta riittämättömyydestä. Seuraavaksi on hyvä tutkia, ovatko ajatukset realistisia.

Annamari Heikkilä on kuullut tällaisen pohdinnan jälkeen opiskelijoiden oivalluksia: olisihan se ihan kamalaa, jos kaikki ihmiset ajattelisivat näin.

- Tämän tapaisen oivalluksen tehtyään voikin siirtyä ajattelemaan, miksi juuri asianomaisen pitää olla itselleen niin ankara. Kysymykseen on löydettävä vastaus itse, omasta mielestä. Ei auta, jos muut vakuuttavat, että vähempikin riittää.
Kriitikko väijyy päässä
Asenteita omaa itseä kohtaan ei vähällä muuteta, jos ne ovat automatisoituneet vuosien tai vuosikymmenien kuluessa. Luopuminen merkitsee identiteetin muutosta.

- Omia ajatuksia puolustellaan vaikkapa sanomalla "perfektionisti minussa sanoo, etten voi tyytyä vähempään". Lopulta voi kuitenkin havahtua siihen, että omaa toimintaansa terrorisoikin ihan itse, jos ei suostu kokeilemaan eikä muuttamaan mitään. Monesti kriitikot väijyvät vain omassa päässä.

Usein Annamari Heikkilä kysyykin ohjattavalta, miltä tulevaisuus näyttää, jos elämää jatkaa omaksumaansa tapaan.

- Vastaus voi olla, että en minä kyllä tuollaista elämää halua enkä jaksakaan.

Monelle on lohdullista huomata, että itseen kohdistuvat vaatimukset ovat vain ajatuksia, eivät totta.

- Ajatuksiin ja sitä kautta tunteisiin voi vaikuttaa. Nehän ovat opittuja ja niiden muuttaminen mahdollista, kun tämän ymmärtää.
Kokeile epätäydellisyyttä
Ja kyllä elämäkin opettaa. Onneksi on asioita, jotka on kerta kaikkiaan vain tehtävä tiettyyn päivään mennessä. Ja kun tekee ehtimättä saavuttaa aivan täydellistä, huomaa, ettei vajavaisemmastakaan seurannut katastrofia.

Mitä saa tilalle, jos lakkaa vaatimasta itseltään mahdottomia?

- Paremman elämän, tasapainoisemman ja lempeämmän suhtautumisen itseen, laajemman näkökulman asioihin. Psyykkisiä voimia vapautuu ja voi tehdä entistä useammanlaisia asioita, kun ei kaikkea tarvitse osata täydellisesti. Muiden ihmistenkin kanssa ehtii olla enemmän, kun kaikki aika ei mene suorittamiseen, Annamari Heikkilä luettelee.
Jos haluat päästää itsesi helpommalla, mieti

Mistä ankara asenne itseäsi kohtaan on saanut alkunsa?

Minkälainen olisi kohtuullinen vaatimustaso?

Miksi juuri sinun pitää vaatia itseltäsi niin paljon?

Miltä tulevaisuus näyttää, jos jatkat elämääsi entiseen tapaan?

Lue lisää
Tunnista stressityyppisi ja löydä apu
Rentoutumisesta

# data[].attributes.attachment_link.description
Täydellisyyden tavoittelijoita on kaikentyyppisissä ihmisissä. Annamari Heikkilä tapaa ja auttaa heitä opintopsykologina Helsingin yliopistossa. - Perfektionistin mielestä on ihme, että hän on tähän asti selviytynyt kaikesta. Hän uskoo seuraavalla kerralla mokaavansa varmasti, jolloin kupla puhkeaa ja totuus punnitaan. Näin siitä huolimatta, että hänen menneisyytensä on täynnä onnistumisia, Heikkilä luonnehtii.