# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Přezimující rackové, i když v mnohem menší míře, se začali objevovat i v dalších městech s nezamrzajícími řekami, které rackům skýtají přes zimu dostatečný zdroj potravy. Vždyť kdo z Pražanů v zimě alespoň jednou nezavítal na nábřeží nebo na Karlův most krmit dokonalé ptačí akrobaty...

Rackové ale pochopitelně nejsou živi jen z darů od lidí, ve městě najdou i jiné zdroje obživy, buď přímo z řeky nebo třeba na městských skládkách. Dnes se první rackové na pražské Vltavě objevují již během letních měsíců, nejvíce jich ale přilétá až během října či listopadu. Díky dlouholetému kroužkování můžeme dnes říci, že pohostinnost velkoměsta využívá nejen část našich racků, ale hlavně rackové pocházející z Polska, pobaltských republik a částečně také z jižní Skandinávie. Řada z nich se přitom vrací rok co rok, někteří dokonce opakovaně na stejný kousek nábřeží. Jejich křik pak oživuje pražskou Vltavu po celou zimu, někdy od konce února do konce března však jejich křik s příchodem nového jara výrazně nabývá na intenzitě.

Rackové chechtaví u nás samozřejmě také hnízdí, i když nyní v daleko menších počtech než tomu bylo ještě začátkem osmdesátých let. Výrazné zvyšování počtu hnízdících racků se začalo na našem území projevovat zhruba od druhé poloviny čtyřicátých let. Vzrůstal jak počet párů, tak počet hnízdních kolonií; rackové totiž hnízdí často ve velkých koloniích umístěných na březích nebo ostrůvcích rybníků. Ještě v sedmdesátých letech nebyly vzácné kolonie čítající přes deset tisíc párů, v současné době čítá řada zbylých kolonií třeba jen několik desítek nebo stovek párů. Jako jeden z nejpodstatnějších faktorů, které přispěly k poklesu populace racka chechtavého patří intoxikace cizorodými látkami, které vedou ke snižování počtu vajec ve snůšce, k nižší líhnivosti vajec a nižšímu přežívání mláďat. Přestože rackové hnízdí koloniálně, každý pár si úzkostlivě střeží nejbližší okolí svého hnízda, i když se jedná jen o pár čtverečních metrů. Jelikož je ale stále nablízku někdo ze sousedů, kterého je zapotřebí upozornit o přítomnosti svého malinkého teritoria, neutichne racčí kolonie ani ve dne ani v noci po celou dobu hnízdění.

Základní údaje

Racek chechtavý ( Larus ridibundus). Velikosti holuba, ale s delšími zahrocenými křídly. Dospělí ptáci mají hnědou až černohnědou hlavu, v zimním šatě bílou až na tmavou skvrnu za okem; u mladých ptáků je hlava jakoby pomoučená. Hnízdí v koloniích v mokřinách u rybníků či na zarostlých ostrůvcích. Na jaře a na podzim se s oblibou zdržuje na čerstvě zoraných polích. Potrava převážně živočišná, tvořena z 90% hmyzem. Obvykle jou ve hnízdě 3 vajíčka, zahřívají je střídavě samice i samec, kteří oba také krmí mláďata. Naši rackové odlétají zimovat především do západní a jihozápadní Evropy; na hnízdiště se vracejí v březnu.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pro někoho je poslem jara první skřivan, pro jiné první hejnko vlaštovek. Pro Pražany to byli dlouhou dobu věčně ukřičení rackové chechtaví protahující po Vltavě. Po dlouhé a tiché zimě přinášeli rackové do města vítané oživení, jejich hlasitý křik dával jasně najevo, že nadvláda zimy již končí.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vrabci domácí s těmito svými příbuznými mají společnou zálibu ve velkých skupinách, v tom, že jsou neustále pospolu. Zajímavým jevem u vrabců jsou jejich sněmy. Vrabci se k večeru slétají na některý strom a něm dovedou pročimčarat celou noc. Pak se zase potichu vytratí do svých hnízdních okrsků.

O celé řadě vzácných ptačích druhů ornitologové vědí téměř všechno, ale o těch nejběžnějších máme ve znalostech dost velké mezery. U vrabce domácího neznáme jeho ekologické nároky, protože je to druh, který byl dříve tak běžný, že nebylo nutné zjišťovat nějaké vazby na typ prostředí, na potravní podmínky a podobně.

Vrabců ubývá, o tom dostáváme téměř denně telefonáty do naší kroužkovací stanice, a lidé se ptají, proč ubývá ve velkých městech vrabců. Faktorů bude zřejmě celá řada. Rozhodně mezi nejzákladnější patří to, že v moderních městech mají velmi málo příležitostí ke hnízdění, ať už jde o sídliště, nebo o centra měst, kde je příliš velký dopravní ruch a vrabci už tam nemají takový klid, jako měli před třiceti, padesáti lety. Samozřejmě, že to souvisí i s nabídkou potravy. Vrabci totiž, a to asi málokdo ví, krmí svá mláďata výhradně živočišnou potravou, hmyzem a pavouky - a takovouto potravu už v moderních městech nenalézají v takovém množství, v jakém by potřebovali.
Základní údaje
Vrabec domácí ( Passer domesticus). Známější ze dvou druhů u nás žijících vrabců. Sameček má šedé temeno, kaštanově hnědý týl a černou bradu a náprsenku. Samička je šedohnědá. Po celý rok žije v lidských sídlech a jejich bezprostředním okolí. Potrava převážně rostlinná, v době hnízdění i živočišná. Hnízdí od dubna, většinou pospolitě. Hnízdo staví zejména na stavbách, místy také v korunách stromů (dnes již jen vzácně). V zahřívání snůšky, ve které bývá nejčastěji 4 až 5 vajíček, se střídají samička i sameček. Stejně tak oba staří ptáci krmí mláďata, a to výhradně hmyzem a dalšími bezobratlými živočichy. Stálý druh.

Jak vznikaly nahrávky

V osmdesátých letech jsem chodil do práce přes Václavské náměstí v Praze. Před hotely bývala na jaře zaparkována řada aut zahraničních návštěvníků. Zde jsem mohl každý den obdivovat přizpůsobivost vrabců ve sběru potravy. Na chladičích aut byla po dlouhé jízdě zachycena spousta hmyzu. Denně jsem pozoroval vrabce šplhající po mřížkách chladičů a vyzobávající zde zachycený hmyz. S kořistí okamžitě odlétali k hnízdům v korunách lip rostoucích na chodnících. Pro nahrávky hlasů vrabců nalézáme jen málo klidných míst, která nejsou zahlcena hlukem dopravy a lidské činnosti.

# data[].attributes.attachment_link.description
Vrabec je sice stále ještě u nás běžným ptákem, ale rozhodně není obyčejný. Už svým původem je neobyčejně zajímavý - je totiž nejbližším příbuzným snovačů, což jsou drobní pěvci obývající africké savany, kde hnízdí v obrovských koloniích často umístěných na jednom jediném stromě.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Straka se živí velmi pestrou potravou, živočišnou i rostlinnou, a na vybírání vajíček či mláďat z hnízd jiných ptáků je skutečně přeborník - to potvrdí každý ornitolog nebo myslivec. Myslivci ji právě proto považují za škodnou a snaží se ji hubit, jak se dá. Ovšem tam, kde snahy myslivců o vyhubení strak byly úspěšné, došlo také k tomu, že ubylo i poštolek a kalousů. Ti totiž ztratili možnost hnízdění ve starých stračích hnízdech. Dnes se ovšem mezi nepřátele strak počítají také obyvatelé měst a dokonce i mnozí ornitologové. Straka totiž, podobně jako někteří další ptáci, se přizpůsobila velice dobře životu v těsné blízkosti člověka, takže dnes můžeme straky spatřit i v centru Prahy nebo i v jiných dalších větších městech. Straka je dnes běžná ve vilových čtvrtích a v příměstských parcích. Dokonce se zdá, že strak je dnes více ve městech než ve volné krajině.

Potravní zvyklosti strak se s příchodem do měst příliš nezměnily, také je jim mnohdy přičítána vina za pokles početnosti některých drobných pěvců ve městech. Je ovšem velice těžké takovou věc prokázat. I tak se o to pokusili britští ornitologové, kteří ve městech své země tento problém zkoumali a podrobili možný vliv strak na drobné pěvce důkladnému zkoumání. Ukázalo se ovšem, že straky na drobné ptactvo žádný vliv nemají, takže vina, která jim byla přičítána, byla neoprávněná. Nakonec, i kdyby se vliv strak na zpěvné ptactvo ve městech prokázal, zbývá otázka, zda nás to opravňuje k jejich hubení. V čem je nakonec straka takzvaně horší než třeba kos nebo drozd? Možná, že tím jediným negativním prvkem bude její nelibě znějící hlas.

Skřehotavý hlas straky nás svádí až k pochybnostem, zda tento pták skutečně patří mezi pěvce, a tedy do společnosti takových mistrů, jako je třeba kos, drozd nebo slavík. Ale je tomu skutečně tak. Straka obecná patří spolu třeba s vránou, havranem nebo krkavcem mezi pěvce.

Straku nám kromě jejího výrazného skřehotavého hlasu prozradí i její kontrastní černobílé zbarvení. Straka má také velice dlouhý, výrazný, stupňovitý ocas. Na přítomnost strak nás ale může upozornit i jejich hnízdo. To je velmi důkladné. Jako stavební materiál používá straka kromě obvyklých věcí, se kterými se setkáváme i u jiných ptáků, tj. například klacíky, i bláto. To po ztvrdnutí konstrukci hnízda velice zpevňuje a aby toho nebylo málo, tak straka ještě na své hnízdo připevňuje jakousi stříšku z větviček. Výsledné dílo pak připomíná malou pevnost. Při umisťování hnízda dbá tento velmi inteligentní pták také na to, aby bylo co nejhůře přístupné pro nepřátele, takže mnohdy je hnízdo upevněno v tenkých koncových větvích stromů a keřů a my ho můžeme vidět často až po opadu listí. Straka si každý rok staví hnízdo nové a stará hnízda zůstávají, díky své dokonalosti, ještě dlouhou dobu v krajině. Ale ani prázdná hnízda nezůstávají bez užitku. Stará stračí hnízda s oblibou obsazují druhy, které si samy hnízdo postavit neumí, např. poštolka nebo kalous ušatý. Takže straka vlastně nepřímo svou stavební činností napomáhá hnízdění dalších druhů ve volné krajině.

Základní údaje

Straka obecná ( Pica pica) je větší než hrdlička, kontrastně černo-bíle zbarvená, s dlouhým stupňovitým ocasem. Vyskytuje se v krajině, kde se střídají louky a pole s lesíky nebo skupinami stromů, a v poslední době velmi početně i v lidských sídlech. Živí se jednak semeny a plody, jednak hmyzem a dalšími bezobratlými živočichy, ale také drobnými obratlovci; škodí vybíráním ptačích vajec a mláďat. Hnízdo staví na nepřístupných místech - vysoko na stromech, v trnitých keřích apod. Hnízdění začíná v dubnu nebo v první polovině května. Snůšku, ve které bývá 6 až 7 vajíček, obvykle zahřívá pouze samice, mláďata jsou však krmena oběma rodiči. Stálý druh.

Jak vznikaly nahrávky

Při své první návštěvě tehdejší NDR v roce 1971 jsem byl velmi překvapen, když jsem i v malých městech viděl straky posedávat na anténách umístěných na střechách místních paneláků. Od té doby se však mnoho změnilo a straka nyní u nás patří i ve městech k běžným ptákům. Hlasy strak jsou nápadné a charakteristické. Jsou to skřehotavé zvuky, které zaslechneme zpravidla během celého roku. Na jaře se ozve straka i jakousi směsicí štěbetavých a skřehotavých zvuků. Při pokusech o nahrávku hlasových projevů straky zjistíme, že se jedná o ptáky velmi opatrné a vůči člověku nedůvěřivé. Nezbývá než zvolit a vyhledat poblíž hnízda velmi dobrý úkryt. K jakýmkoliv změnám nebo novým předmětům ve svém teritoriu jsou ptáci velmi citlivý. Podezřelé místo poblíž hnízda ostražitě kontrolují a věnují mu mimořádnou pozornost. Do upraveného úkrytu jsem se musel vracet až po několika dnech, pochopitelně v okamžiku, kdy straky od hnízda odletěly.

# data[].attributes.attachment_link.description
Často se říká „krade jako straka". Toto rčení má zřejmě kořeny v zálibě straky v lesklých předmětech. Ale tato vlastnost není zřejmě hlavní příčinou toho, že straka patří mezi ptáky, kteří nejsou mezi lidmi oblíbeni. Příčinou je hlavně její pověst plenitele ptačích hnízd.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ťuhýka nejčastěji spatříme, jak sedí na vrcholku nějakého trnitého keře a odtud jako z pozorovatelny vyhlíží svou kořist. Tu tvoří nejrůznější hmyz, ale i vajíčka a mláďata jiných pěvců a ulovit dokáže i drobného savce. Je to tedy jakýsi dravec mezi našimi pěvci stejně jako ostatní ťuhýci a je k dravému způsobu života dobře přizpůsoben. Jeho zobák je poměrně dlouhý, horní čelist je na konci zahnutá a její hrana je po straně opatřena ostrým zoubkem, zejkem, podobně jako je tomu u sokolovitých dravců. Zejk usnadňuje ťuhýkům drtit a trhat kořist. Má-li ťuhýk potravy nadbytek, s oblibou napichuje kořist na trny do zásoby, která pak bývá často zapomenuta.

Mnohem častěji než zpěv nás na přítomnost ťuhýka upozorní jeho varovný hlas - ostré ček - ček, opakované vícekrát za sebou.

Vlastní zpěv jednotlivých samců ťuhýka obecného je značně rozmanitý, neboť ťuhýci dokáží imitovat nejrůznější hlasy a zvuky.V dřívějších dobách býval ťuhýk obecný pro své pěvecké schopnosti chován i ptáčníky v klecích. Klasik české ornitologie Karel Kněžourek ve svém Velkém přírodopisu ptáků, vydaném v roce 1910, o zpěvu ťuhýka píše: "Jest to velice schopný a učenlivý zpěvák, a vycvičen-li, musíme jej počítat ku nejlepším domácím pěvcům. Co slyší, to se snaží věrně reprodukovati, a proto budiž mu vzorem vždy dokonalý nějaký pěvec. Jaký div, že pak svému pěstiteli způsobí velikou radost."

Tolik tedy Kněžourek. Dnes již ťuhýky v klecích chovat nelze, takže věřme starým praktikům. Jemný zpěv ve volné přírodě žijícího ťuhýka nás však bezesporu potěší neméně.

Ťuhýk obecný je ptákem tažným, který se vrací ze svých zimovišť v jižní Africe poměrně pozdě, většinou až začátkem května. Jeho věrnost místu hnízdění je značná.

Hnízdním biotopem ťuhýků obecných jsou nejrůznější křovinaté biotopy v kulturní zemědělské krajině. Své hnízdo nejraději staví skrytě v hustých trnitých keřích jako jsou trnka a růže. S odstraňováním křovin a scelováním pozemků jeho početnost ve vlastní zemědělské krajině značně poklesla, a to nejen u nás. Je odhadováno, že jen v letech 1970 - 1990 se početnost evropské populace snížila asi o 50 %. Dnes jej často zastihneme i na neudržovaných okrajích měst a obcí, neboť zde nachází dostatek křovin i hmyzu. Pozorováno bylo dokonce, jak staří i mladí ťuhýci posedávali na popelnicích a chytali vyletující hmyz, a dokonce jej vybírali i přímo z otevřených popelnic.

Ťuhýk obecný je dnes zařazen mezi zvláště chráněné živočichy, a to v kategorii ohrožený druh.
Základní údaje
Ťuhýk obecný ( Lanius collurio) je pěvec dravčího vzhledu, poněkud větší, ale štíhlejší než vrabec. Sameček má na šedé hlavě černý pruh, rezavohnědý hřbet, šedý kostřec, černé letky, spodinu těla bělavou. Samička je shora - včetně hlavy - narezavěle hnědá. Ťuhýk obecný obývá křovinaté plochy, meze, okraje lesů apod. Sedává na vyvýšených místech, odkud vyletuje za kořistí. Tou je převážně hmyz, ale i drobní savci a ptáci; své úlovky často napichuje na trny do zásoby. Hnízdo staví ve větvích křovin. Na snůšce 4 až 6 vajíček sedí pravidelně jen samička, mláďata pak krmí oba rodiče. Tažný, přílet koncem dubna a začátkem května, odlet od konce srpna do začátku října. Zimuje ve východní a jižní Africe. Ohrožený, zvláště chráněný druh.

Jak vznikaly nahrávky

Nalezneme ho v porostech hustého, zejména trnitého křoví, na lukách a stráních. Ačkoliv není vzácným ptákem jsou s nahráváním jeho zpěvu potíže. Upozorní nás na svoji přítomnost vícekrát opakovaným hrubým nemelodickým voláním, ale zpěvu se dočkáme jen náhodně. Někteří samci totiž vůbec nezpívají. U zpívajících jsou ale veliké rozdíly v kvalitě zpěvu. Zvláště staří patří mezi dobré zpěváky a zejména imitátory. Zpěv je cvrčivé švitoření, které obsahuje napodobené hlasy mnoha pěvců. Na zpěv si musíme často počkat i několik hodin. Jakmile ťuhýk zjistí, že mu věnujeme pozornost začne se ozývat varováním. Pak odlétne o desítky metrů dále a k našemu vzteku třeba i zazpívá.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jemný švitořivý zpěv, s občasnými hrubšími vložkami je v přírodě velice nenápadný, i když jeho původce je pták poměrně nepřehlédnutelný. Samec ťuhýka obecného je pestře zbarvený pěvec velikosti štíhlého drozda, který je nápadný svým červenohnědým hřbetem, šedou hlavou a poměrně dlouhým černým ocasem, kterým často pohybuje ze strany na stranu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zpěv špačka, jak je zřejmé i z nahrávky, není zrovna mistrovské dílo a jedná se v podstatě o směsici nejrůznějších skřípavých a hvízdavých tónů, mezi něž špaček často přimíchává různé zvuky z okolí a hlasy jiných ptáků. Svůj zpěv přednáší špaček vždycky vsedě, nikdy ne za letu. Při zpěvu, ať již na vrcholku stromu, nebo na ptačí budce, zaujímá špaček vzpřímenou polohu se spuštěnými, polorozevřenými křídly, kterými občas prudce mává. Pohled na zpívajícího špačka je vzrušující, a to nejen pro urputnost a zaujetí, se kterým zpěv přednáší, ale i proto, že špaček obsazuje svá hnízdiště velice brzy na jaře a pro mnohé z nás je jedním z prvních poslů blížícího se jara.

Špaček patří mezi druhy, které můžeme lehce pozorovat přímo z okna našeho bytu. Stačí, máme-li za okny zahradu a v ní vyvěšenou budku. Mnoho lidí rádo vyvěšuje pro špačky budky a špačkové je rádi osídlují. V minulých staletích však na tuto svou vlastnost špačkové zle dopláceli. Ještě koncem 19. století bylo na našem venkově obvyklé, že sedláci špačkům mláďata vybírali, aby si na jaře pochutnali na čerstvé zvěřině. Jedno nebo dvě mláďata jim však vždy ponechali, aby rodiče hnízdo neopustili.

Špaček býval v minulosti také s oblibou chován v zajetí. Od mládí vychovaný špaček v zajetí velice zkrotne a je velmi přítulný. Obliba chování špačků měla svou příčinu nejen v jejich přítulnosti, ale také ve schopnosti naučit se opakovat různá slova. Již Komenský se zmiňuje o špačkovi jako o ptáku, který se naučí vyslovovat lidské hlasy.

Dnešní názory na špačka jsou velice extrémní. Jedni mu odpouštějí, když jim vyvedené rodinky sklidí úrodu třešní na zahrádce, druzí by jej nejraději sprovodili ze světa. Skutečností je, že když se tisícihlavá hejna špačků snesou na podzim na vinici nebo na zimoviště ve Středomoří do olivové nebo datlové plantáže, škody, které způsobí, jsou ohromné. Jelikož dosud neznáme účinné a hlavně trvale působící plašicí prostředky, bývají dodnes, zejména na jihu, špačkové po tisících hubeni, leckdy i velmi drastickými metodami. Zatím špačkové odolávají. Snad i díky tomu, že na většině území Evropy lidé špačkům neubližují, naopak, pomáhají jim v úspěšném hnízdění právě vyvěšováním budek. Špačkové se jim pak odměňují svým svérázným zpěvem, kterým jako by oznamovali: člověče, jaro je tady, bude zase fajn!
Základní údaje
Špaček obecný ( Sturnus vulgaris). Menší než kos, zjara je nápadně kovově lesklý. Žije v kulturní krajině s remízky a skupinami stromů či na lesních okrajích. Samec zpívá vsedě se spuštěnými polorozevřenými křídly, často napodobuje jiné ptáky a zvuky. Hnízdí v dutinách; samička snáší 5 až 6 vajíček, která zahřívají oba rodiče. Samička i sameček rovněž společně krmí mláďata; sbírají pro ně především žížaly. Po vyhnízdění nocuje hromadně v rákosinách, korunách stromů i na budovách. Naši špačci zimují v západním Středomoří (jen výjimečně přezimují menší hejnka i u nás), kam odlétají v září až listopadu a vracejí se koncem února a v březnu.

# data[].attributes.attachment_link.description
Špaček obecný patří mezi nejhojnější evropské ptáky. Odhaduje se, že v Evropě žije kolem 35 až 60 milionů špačků a celosvětovou populaci tvoří více než 650 milionů jedinců. Špaček obecný měl původně převážně evropský areál rozšíření, ale díky vysazování člověkem osídlil rozsáhlá území po celém světě.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pokud by se nám podařilo oba ptáky zpozorovat, nejvíce nás asi překvapí, jak může tak malinký pták velikosti sotva odrostlého káčete vydávat tak ostrý a silný křik.

Potápka malá má krátké a zavalité tělíčko a na rozdíl od ostatních potápek nemá na hlavě žádná výrazně zbarvená peříčka nebo ouška. V jednotvárném hnědém šatu jen trochu výrazněji vynikají kaštanově hnědé tváře a přední část krku. K životu i hnízdění jí často stačí jen malý rybníček, jen když má dostatečně čistou vodu a je zarostlý vegetací, zvláště splývavými bylinami jako je lakušník, stolístek nebo douška.

Potravu, především vodní hmyz a jeho larvy, drobné korýše a pulce loví pod vodou. Když ji pozorujeme na malém rybníčku, uvědomíme si, jak velmi chytře se dovede chovat. Potopí se před námi, po chvíli zcela nepozorovaně povystrčí mezi plovoucími listy hlavu, aby se nadechla a opět zmizí pod vodou.

Škoda, že v posledních letech tato potápka, stejně jako celá řada dalších vodních ptáků, z našich rybníků mizí a jejich hladiny v době hnízdění téměř zejí prázdnotou. A tak i s jásavým pokřikem potápky malé se setkáváme stále vzácněji.
Základní údaje
Potápka malá ( Tachybaptus ruficollis) je nejmenším druhem potápky v Evropě. Areál rozšíření potápky malé sahá od západní a střední Evropy přes západní Asii a Indii až po Čínu, Japonsko a Novou Guineu. Zahrnuje také většinu Afriky. Hnízdí obvykle v nižších polohách, do 600 m n. m. Ve střední Evropě je převážně tažná. Na území České republiky je zvláště chráněná jako ohrožený druh. Hnízdí tu zhruba 3-6 tisíc párů, velikost zimující populace je odhadována na 1-2 tisíce ptáků.

Video: MOS, Jarmila Kačírková, Adolf Goebel

# data[].attributes.attachment_link.description
Při jarní procházce po hrázi rybníka můžeme zaslechnout nejrůznější zvuky a hlasy ptáků, které vzbudí naši pozornost. Často však bezradně pátráme po jejich původcích, zvlášť když se ozývají z porostů rákosin. Jedním z nejnápadnějších zvuků je hlasitý křik skládající se z kratičkých vysokých slabik, kterému v zápětí svým křikem odpovídá druhý pták.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pěnice vlašská obývá jen teplejší oblasti v nižších polohách, jako je především jižní Morava nebo střední Čechy. Takovými vhodnými místy jsou křovinaté stepní stráně, stačí však i rozsáhlejší skupiny keřů v polích, křoviny na mezích nebo na náspech železničních tratí. Je zajímavé, že velmi často se vyskytuje společně s ťuhýkem obecným, což patrně není dáno jen podobnými nároky na stepní, na hmyzí potravu bohaté prostředí s křovinami, v nichž oba druhy stavějí svá hnízda.

Na svá hnízdiště přilétá pěnice vlašská až v květnu a zpívat ji můžeme slyšet nanejvýš po dobu jednoho měsíce od příletu. Již v srpnu se pak opět vytrácí na svá východoafrická zimoviště.

Její zpěv se svým úzkým tónovým rozsahem velmi podobá zpěvu pěnice slavíkové, která je u nás více rozšířena, spíše však na vlhčích a výše položených místech. Odlišit zpěv pěnice vlašské můžeme podle kratších strof, méně bohatých na motivy, a zejména ostřejšího zvuku celé písně. Naprosto spolehlivým rozlišovacím znakem je občasné ostré zavábení "čerrr", které pěnice vlašská do zpěvu zejména při rozčilená vkládá. K vyprovokování tohoto hlasu stačí zpravidla i zastavení se u keře, v němž pěnice právě zpívá.

Základní údaje

Pěnice vlašská ( Sylvia nisoria). Největší z našich pěnic, velká jako vrabec. Celkové zbarvení šedé, mladí ptáci jsou nahnědlí; od podobné p. slavíkové ji lze rozlišit podle bílých krajních ocasních per. Dospělí samci mají výrazné žluté oči a na spodině těla husté příčné vlnkování. Vyskytuje se v hustých křovinách v otevřeném terénu a na okrajích lesů, především v teplejších oblastech. Živí se hmyzem, který sbírá z listí, větviček i ze země, koncem léta a na podzim také různými bobulemi. Hnízdí jednou ročně. Samička snáší do hnízda umístěného ve větvích keřů snůšku 4 až 5 vajíček. Na jejím zahřívání i na péči o mláďata se podílejí oba staří ptáci. Tažná, zimuje ve východní Africe. Na hnízdiště přilétá začátkem května, opouští je od srpna. Silně ohrožený, zvláště chráněný druh.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pouze krátkou dobu a jen místy můžeme u nás slyšet zpěv pěnice vlašské. Patří k větším druhům našich pěnic a její zbarvení je od ostatních značně odlišné: je šedá, na hřbetě tmavší, spodní strana těla je tmavě příčkovaná podobně jako u krahujce. Tomuto dravci se pěnice vlašská podobá i dravým, trochu jakoby vytřeštěným výrazem světle žlutých očí.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
U zpěvu pěnkav jsou velmi dobře patrné rozdíly mezi dialekty z různých, někdy velmi úzce ohraničených míst. Ale spíše než dialekt můžeme zaslechnout velké rozdíly mezi zpěvem jednotlivých samečků. Tyto rozdíly se týkají jak délky strofy, tak zejména i jejího zakončení, které je někdy úplné, někdy chybí, někdy je tam jen takový krátký náznak hlasu.

Pěnkavu pojmenoval slavný švédský přírodovědec Karel Linne velmi zajímavým vědeckým názvem Fringilla coelebs. Coelebs znamená vdovec. Toto pojmenování vzniklo z toho, že již v linneovské době, to znamená v 18. století, část pěnkav odlétala ze severní Evropy na zimoviště především do Středomoří. Část pěnkav však zůstávala po celou zimu na hnízdištích, a byli to především samečci, kteří tak byli osamocení a teprve od února svým zpěvem znovu očekávali přílet samiček.
Základní údaje
Pěnkava obecná ( Fringilla coelebs). Běžný druh přibližně velikosti vrabce. Snadno ji lze určit podle dvou bílých proužků na křídlech, bílých krajních per v ocase a mechově zeleného kostřece. Samec má ve svatebním šatě šedomodrou hlavu, vínově červenou hruď, bělavé břicho a kaštanově hnědý hřbet. Samice a mladí ptáci jsou svrchu šedohnědí, zespodu bělavě hnědí a bělaví. Zdržuje se v lesích, zahradách a parcích. Hnízdo umisťuje na dřeviny ve výši 1,5 až 5 metrů. Na snůšce, která obvykle obsahuje 5 vajíček, sedí převážně samice, sameček se však později podílí na péči o mláďata. Živí se semeny rostlin, živočišnou složku potravy tvoří převážně hmyz. Potravu sbírá často na zemi. Naše pěnkavy jsou převážně tažné, jejich zimoviště leží v jihozápadní Evropě. Přílet vrcholí koncem února a v první polovině března, odlet v říjnu.

Jak vznikaly nahrávky

V dřívějších dobách byla oblíbeným klecovým ptákem, jehož mláďata ptáčníci ke zpěvu vychovávali odposlechem od dobře zpívajících starých samců. Z té doby od starých ptáčníků víme, že rozlišovali podle znění jadrné koncovky zpěvu tzv. rajčáky. Rajčáky rozeznávali a dělili zase na tři druhy: přesazovače, bavorského a českého rajčáka. Ve střední Evropě byla většinou dávána přednost českému rajčákovi, jehož tlukot byl nejráznější a zněl plnými tóny. Takové pěnkavy byly předmětem výnosného obchodu. V literatuře se uvádí, že jeden německý sedlák dal za pěkně a podle předpisu zpívajícího rajčáka krávu. Zaměříme-li se na nahrávání zpěvu pěnkav, začneme i dnes velmi brzy vyhledávat plnozvučně zpívající jedince. Tak jako i v mnoha podobných případech jsme odkázání na tiché kouty našich lesů, vzdálené hluku.

# data[].attributes.attachment_link.description
Její zpěv můžeme slyšet od časného jara, někdy již od února a končí až v létě. Teprve v horkých letních měsících umlká. Pěnkava patří k našim nejpočetnějším ptákům. Žije všude tam, kde je třeba jen několik stromů, uprostřed městských zahrad a parků, v listnatých i jehličnatých lesích, v nížinách i v nejvyšších polohách horských lesů.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Obecně se má za to, že kavek v naší republice pozvolna ubývá. Nasvědčuje tomu i dotazníková akce České společnosti ornitologické z roku 2001. Na některých místech naší republiky dokonce kavky zmizely. Výjimkou v tomto směru je však oblast hlavního města Prahy. V 60. letech 20. století byly kavky v Praze velkou vzácností, jednalo se pouze o jednotlivé páry v centru města. Jejich nízká početnost byla tehdy připisována nevyhovujícím potravním podmínkám.

V následujících obdobích však tento názor neobstál. V současnosti patří kavka mezi běžné obyvatele Prahy a při troše štěstí ji můžeme pozorovat i v nejrušnějším centru, jak kupříkladu nerušeně hledá potravu na trávníku u Hlavního nádraží nebo na Karlově náměstí. Dnes se již zdaleka nejedná jen o jednotlivé páry, v některých čtvrtích kavky vytvářejí i velice početné kolonie. Jako příklad mohu uvést širší okolí Dejvického náměstí v Praze 6 a oblast obou břehů Vltavy od železničního mostu zhruba až po Hlávkův most.

Na otázku, co je příčinou návratu kavek do Prahy, nemohu jednoznačně odpovědět. Domnívám se však, že kavka se stává pravým synantropním druhem. Kavka je totiž velice adaptabilní druh, dovede si nalézt kdekoliv dostatek potravy a neopovrhne ani odpadky. Zanedbatelným faktorem v její vazbě na město není ani vynikající nabídka hnízdních možností, obzvláště ve staré zástavbě, jejíž údržba, jak víme, poněkud pokulhává.

Pokud mi nevěříte, že kavka patří mezi běžné obyvatele Prahy, tak vám mohu doporučit jedno: naučte se poznávat kontaktní hlas kavek a potom bude pro vás hračkou zjistit jejich přítomnost i v těch nejrušnějších místech města a dáte mi za pravdu.
Základní údaje
Kavka obecná ( Corvus monedula) je podstatně menší než vrána nebo havran, přibližně velikosti hrdličky zahradní. Zbarvení převážně černé; týl, krk a spodina těla šedé. Osidluje světlé lesy, skály a zříceniny, města i vesnice. Živí se zejména semeny, ale také hmyzem. Hnízdí v koloniích. Hnízda se nacházejí v dutinách, ve štěrbinách skal a staveb, na půdách apod. Samice snáší v dubnu obvykle 4 až 5 vajec a zatímco je zahřívá, samec jí přináší potravu. O mláďata pak pečují společně oba rodiče. Naše kavky jsou vesměs stálé nebo přelétavé; mimo dobu hnízdění je lze často zastihnout ve společnosti havranů. Silně ohrožený, zvláště chráněný druh.

Video: MOS, Adolf Goebel, Jiří Šafránek

# data[].attributes.attachment_link.description
Obecně se má za to, že kavek v naší republice pozvolna ubývá. Nasvědčuje tomu i dotazníková akce České společnosti ornitologické z roku 2001. Na některých místech naší republiky dokonce kavky zmizely. Výjimkou v tomto směru je však oblast hlavního města Prahy. V 60. letech 20.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pěnice černohlavá je celkem nenápadný, šedavý ptáček a jedinou jeho ozdobou je černé temeno. Pěnice černohlavá je naše nejhojnější pěnice, a dokonce se zdá, že její stavy v posledních letech jdou nahoru. Je možno ji zastihnout v lužních lesích, v nížinách i v horách po hranici lesa. Velmi častým ptákem je také v městských parcích, zahradách, ve vilových čtvrtích a podobně.

Zajímavé je to, že většina černohlávků od nás táhne jihovýchodním směrem, přes Balkán a Malou Asii do východní Afriky. Asi to pro ně nebude taková zátěž, jak by se mohlo zdát, protože máme celou řadu kroužkovaných černohlávků starších deseti let, a to znamená, že tedy desetkrát i vícekrát za život museli překonat dlouhou cestu do zimoviště i nazpátek.

V době námluv mají samečci černohlávků zajímavý zvyk. Oni si staví jakási hnízdečka, je to jen takový prostý chuchvalec suché trávy, celkem okatě ve křoví, a na tom sedí a zpívají. Zpívají proto, aby přilákali samičku. Pochopitelně to nejsou pravá hnízda, kde samičky potom hnízdí, ty si postaví hnízdo velmi skrytě, nenápadně, samy, protože ty stavby, které staví sameček, to je vlastně jen takový rituál k přilákání samičky.
Základní údaje
Pěnice černohlavá ( Sylvia atricapilla) je jen o málo menší než vrabec, ale štíhlejší. Sameček má na temeni černou čepičku, samička rezavou. Žije v křovinách, na okrajích i uvnitř lesů, v remízcích, parcích i zahradách. Tažná; přílet vrcholí v dubnu, odlet v září. Hnízdo je na větvích nebo v rozsochách větví keřů a mladých dřevin nevysoko nad zemí. Živí se převážně hmyzem, v létě i dužnatými plody rostlin.

Jak vznikaly nahrávky

Pěnice černohlavá je velice čiperný ptáček, který se zastaví pouze při zpěvu. Při závěrečné fázi pěnice dokonce zcela strne. Vždy jsem měl dojem, že se musí soustředit na svůj přednes a vložit veškerou energii do závěrečného pěveckého výkonu. Mezi černohlávky nacházíme zpěváky různě nadané. Pro nahrávku je vhodné se chvíli zaposlouchat a vybrat úspěšného koncertního mistra. Otálení s nahrávkou však nesmíme přehnat, protože při dlouhém sledování pěnice znejistí a přejde ze zpěvu do jednoslabičného, stále opakovaného signálu varování.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pěnice černohlavá je celkem nenápadný, šedavý ptáček a jedinou jeho ozdobou je černé temeno. Pěnice černohlavá je naše nejhojnější pěnice, a dokonce se zdá, že její stavy v posledních letech jdou nahoru. Je možno ji zastihnout v lužních lesích, v nížinách i v horách po hranici lesa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Příčiny přechodu kosa do měst nejsou přesně známé. Patrně však jako u dalších ptačích druhů byly hlavními podmínkami dostatek potravy a bezpečnost založená na vznikajícím kulturním vztahu člověka k ochraně přírody.

Zpěv kosa můžeme slyšet od brzkého jara až do léta. Pravidelně začínají kosi se zpěvem v únoru, ale mírné poslední zimy přispívají k tomu, že můžeme kosa slyšet ojediněle po celou zimu. Pravidelný zpěv celého sboru kosů je slyšet nejlépe zjara brzy ráno a navečer. Jednotliví kosové zpívají ovšem po celý den. A zajímavým městským jevem je zpěv v noci v blízkosti pouličního osvětlení.

Kosí zpěv má všechny významy připisované ptačímu zpěvu. Je to vyznačení revíru každého samečka, jeho symbolická obrana, slouží k informaci samičky o přítomnosti samečka a po dobu hnízdění synchronizuje i činnost páru vyvoláním příslušných reakcí samičky. Pro individuální rozlišení zpěvu jednotlivých samečků je významný začátek strofy a naproti tomu konec každé strofy je tišší a někdy jsou v něm slyšet imitace dalších ptačích hlasů, jako třeba sýkor nebo zvonka. Ale byly zjištěny i jiné imitované zvuky, například zvuku sirény.

Mláďata kosů začínají zpívat již od devatenáctého dne života, postupně se učí zpěvu nebo lépe řečeno dialektu typickému pro místní populaci kosů, i když samozřejmě s individuálními rozdíly. A tak by asi bylo možné identifikovat i kosa, který vám právě pro dnešní den zpívá.
Základní údaje
Kos černý (Turdus merula). Samice a mladí ptáci jsou na rozdíl od samců tmavě hnědí, zobák mají hnědý až žlutavě hnědý. Pro kosa je typické rychlé pobíhání po zemi s poněkud spuštěnými křídly, po zastavení trhavě kývá ocasem. Vyskytuje se v lesích, zahradách, parcích. Zčásti tažný. Hnízdo si staví na dřevinách, někdy i nízko nad zemí. Potrava kosa černého se skládá jak ze živočišné, tak z rostlinné složky.

Jak vznikaly nahrávky

Svým plnozvučným zpěvem se řadí mezi dobré a známé zpěváky. Snad každý sameček zpívá svou originální melodii. Zpěvné motivy zní mnohdy jakoby vlastní, osobní znělka. Na jaře začíná zpívat ještě před rozedněním, ovšem nejpůsobivější je jeho zpěv při západu slunce. Zpívá většinou z vyvýšených míst, a to ve městech i v lesích. Zdálo by se, že nahrávka jeho zpěvu bude jednoduchou záležitostí. Zde však vstupuje do hry civilizační hluk měst i vesnic. Nejvýhodnější je provést nahrávku někde v tichém lesním zákoutí až po západu slunce. V té době začíná být v lese klid, umlkají ostatní pěvci a většinou se ozývají již jen červenky svou tichou melodií. Nezanedbatelné je také akustické působení dozvuku prostoru lesa, připomínající vnímavému posluchači koncertní síň.

# data[].attributes.attachment_link.description
Melodický zpěv kosa černého je jedním z mála zvuků, který je schopen přehlušit dopravní ruch v městských ulicích. Až do konce 19. století nebyl našim předkům tak znám. Žil tehdy velmi skrytě a řídce v hustých jehličnatých lesích, jak ostatně část kosů žije dodnes. Teprve ve 20.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Svým zpěvem drozd překvapí člověka často již velmi brzy na jaře, od konce února nebo v březnu, kdy ještě na zemi leží zbytky sněhu. Jednoho rána se zčistajasna do ztichlé, zmrzlé přírody ozve radostný hlasitý zpěv.

K pronikání drozda zpěvného do lidských sídlišť, parků a zahrad došlo oproti kosům mnohem později, a vlastně probíhá dodnes. Však si doposud drozd uchovává větší plachost vůči člověku než kos. Na rozdíl od kosa jsou všichni naši drozdi tažní a zimu tráví v oblasti Středomoří, ponejvíce v Itálii a jižní Francii, běžně také na Iberském poloostrově a v severní Africe.

Večer se loučí se dnem drozd jako jeden z posledních. Dávno po západu slunce umlká jeden zpěvák za druhým, až se v krajině rozprostře ticho.
Základní údaje
Drozd zpěvný ( Turdus philomelos) je o málo menší než kos, shora hnědý, na hrdle a prsou světle okrový s tmavě hnědými podélnými skvrnami. Vyskytuje se ve všech typech lesních porostů, v parcích, na hřbitovech apod. Potrava jako u kosa (drobní bezobratlí jako hmyz a měkkýši, dužnaté plody). Hnízdo buduje nejčastěji na stromech; hluboká kotlinka je bez výstelky. Samice snáší 4 až 5 vajec a zahřívá je sama, ale mláďata již krmí oba rodiče. Tažný, zimoviště našich populací leží zejména v Itálii, Francii a Španělsku. Přilétá v březnu, odlétá v říjnu.

Jak vznikaly nahrávky

Podle vzhledu znají lidé drozda i kosa velmi dobře. Zpěv kosa a drozda je však často zaměňován, i když se podstatně odlišuje. Zpěv drozda je hlasitý a plnozvučný, daleko slyšitelný. Sestává z důrazných pasáží hlaholivého charakteru. Popěvky hvízdavých flétnových tónů bývají až čtyřslabičné. Nejnápadnějším a charakteristickým znakem zpěvu drozda je, že jednotlivé popěvky dvakrát i třikrát opakuje. Najdeme však jedince, kteří to dokáží až šestkrát. Opakování ho nejvíce odlišuje od zpěvu kosa. Zaposloucháme-li se do výrazného a vyzývavě znějícího zpěvu, může se nám zdát, že dokážeme jeho popěvky vyjádřit lidskou řečí. V Krušných horách jsem poslouchal drozda, který začínal každý den zpěv zřetelným voláním „předsedo, předsedo, předsedo - djupí, djupí - filip, filip - bijho". Pokud se chováme tiše a trpělivě, můžeme zpěv drozda nahrát bez větších potíží. Nahráváme buď ráno při východu slunce, nebo lépe za večerního šera.

# data[].attributes.attachment_link.description
Podle dvakrát či třikrát opakovaných vět halasně vyzpěvovaných z vršku stromů pozná i zcela nezkušený ornitolog drozda zpěvného. I když se zpěv drozdů v různých krajích značně odlišuje, podobně jako v lidské řeči mluvíme o dialektech, charakteristické střídání opakovaných prvků zůstává.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Čápa černého příliš často neuvidíme. Není sice nějak mimořádně vzácný, ale žije nesmírně skrytě. Až díky sledování za pomocí vysílačů se ukázalo, že černí čápi během svého lovu v potocích častou dojdou až na okraj vesnice, anebo projdou pod okny chaty, ale protože je kryje porost podél potočního koryta, nikdo si jich nevšimne.

Svým sípavým hlasem se čáp černý ozývá v době námluv a vlastního hnízdění. Sklání přitom hlavu a hadovitě s ní pohybuje ze strany na stranu. Současně roztahuje do vějíře bílé peří pod ocasem a přiklápí je k nohám. (Vypadá pak, jako by měl vytažený veliký podolek od košile.)

Svá hnízda stavějí čápi černí na stromech, často např. na bucích. Neplatí už ale to, že by hnízdili jen v rozsáhlých lesních komplexech - v posledních desetiletích začali pronikat i do menších lesů v zemědělsky intenzívně využívané krajině. Brzo po příletu čápů, většinou v dubnu, se v hnízdě objeví vajíčka. Zahřívají je oba rodiče a po měsíci se z nich vylíhnou bělostná mláďata. Ta se brzo začnou ozývat hlasy, které připomínají dětskou pískací kačenku.

Péče o mláďata na hnízdě trvá víc než dva měsíce. Rodiče jim neúnavně přinášejí ryby, někdy jen drobné, jindy větší, se kterými mají mláďata co dělat, aby je dokázala spolknout. Mláďatům postupně začnou vyrážet černé letky a pak i tmavé obrysové peří. To už se blíží doba opuštění hnízda a mláďata jsou v uvozovkách nebezpečná i vlastním rodičům. Když jim jeden ze starých ptáků přinese potravu, nahrnou se k němu a občas ho div neshodí z hnízda. Jejich hlasy v té době už zní jinak.

Na sklonku léta se čápi vydávají na cestu do zimovišť, která leží v pásu mezi jižním okrajem Sahary a rovníkem. Sledování čápů označených satelitními a pozemními vysílači, které řadu let probíhalo v rámci projektu Africká odysea, ukázalo, že směřují buď západní cestou přes Gibraltar do západní Afriky, anebo východní cestou, přes Blízký východ, do střední a východní Afriky. Mláďata přitom létají do zimovišť nezávisle na rodičích a také dospělí ptáci, kteří spolu hnízdili, mohou zcela rozdílnými cestami směřovat do různých zimovišť. Za den čápi obvykle uletí 100 až 300 kilometrů, dokáží však překonat i vzdálenost téměř 500 kilometrů. Jejich letové trasy se rok od roku mohou proměňovat, svým zimovištím jsou však čápi věrni - vracejí se každý rok na stejné místo.

Základní údaje

Čáp černý ( Ciconia nigra). Na rozdíl od známějšího čápa bílého má hlavu, krk a celou svrchní stranu těla leskle černé a zobák a nohy výrazně červené. Létá a plachtí stejně jako čáp bílý, krk však drží v letu poněkud níže než hřbet, takže se ze strany zdá "hrbatý". Žije velice skrytě zejména v lesnatých oblastech. Potravu, jejíž hlavní složkou jsou ryby, loví v potocích, a to jak v lesích, tak v otevřené krajině. Hnízdo staví vysoko na stromech. V zahřívání 3 až 5 vajec a v pozdější péči o mláďata se střídají samička i sameček. Výlučně tažný druh. Zimuje v Africe mezi jižním okrajem Sahary a rovníkem; odlétá v srpnu a září, vrací se v březnu a dubnu. Silně ohrožený, zákonem zvláště chráněný pták.

# data[].attributes.attachment_link.description
Čáp černý je jedním z našich nejkrásněji zbarvených ptáků. Hlavu, krk a celou svrchní stranu těla má leskle černé a při pohledu zblízka tahle čerň hraje duhovými odlesky. Zespodu je bílý a nohy, zobák a kůži v okolí očí má výrazně červené.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
V posledních letech čejek katastrofálně ubylo. Nejenom u nás, ale v celé Evropě. Nejvíce se na jejich úbytku podepsala likvidace mokřin, pastvin a přeměna přirozených luk na pole na trávu, jak výstižně říká travním monokulturám jeden náš kolega. Další příčinou nízkých stavů je bezesporu bezohledný lov čejek v západní Evropě. Tam totiž většina našich čejek přezimuje. U nás už dávno není čejka lovným ptákem, zatímco v tak vyspělých a kulturních státech, jako je Francie, Belgie, Holandsko, je boj za ochranu čejky stále marný.

Čejka je při hnízdění snadno zranitelným ptákem. Její hnízdo je prostý důlek na zemi, do něhož snese čtyři vajíčka, která jsou velmi pěkně špičkami uspořádána k sobě do tvaru čtyřlístku. Jsou skvrnitá a svým zbarvením se zcela ztrácejí lidským očím. Kdysi prý bývala sbírána jako lahůdka. K největším ztrátám při hnízdění čejek dochází pochopitelně, když zemědělci kultivují louky a pole a zajedou-li nějakým kultivátorem na pole, rozhodně nemá šanci žádné čejčí hnízdo přečkat s úspěchem.

Pokud se přece jen někde s čejkou setkáme, zaposlouchejme se do jejího hlasu a obdivujme její krkolomné vzdušné přemety.
Základní údaje
Čejka chocholatá ( Vanellus vanellus). Velikosti holuba, svrchu černá s nazelenalým leskem, zespodu bílá, na hlavě a krku s černou kresbou. Na hlavě má nápadnou chocholku. Žije na vlhkých loukách, polích u rybníků, v mokřinách. Potrava je tvořena převážně různými bezobratlými živočichy. Hnízdí na zemi, ve snůšce jsou 4 žlutohnědá vajíčka s tmavými skvrnami. Zahřívají je obvykle oba staří ptáci, mláďata po vylíhnutí vodí a zahřívá samice a samec je střeží. Naše čejky zimují v západní a jihozápadní Evropě a v severní Africe. Přílet koncem února a v březnu, odlet převážně v listopadu.

Jak vznikaly nahrávky

Pro nahrávky hlasů velkých dravců, jako jsou např. orli, luňáci a další, jsem si vytvořil svůj pracovní název „dálkové záznamy". Mezi ně můžeme klidně zařadit i nahrávání hlasových a zvukových projevů čejek. Za jarního toku provádějí čejky v letu prudké obraty, při nichž se převracejí i na záda. Rychlým letem vystoupají do velké výšky, prudce se obrátí a opět klesají, až těsně nad zemí změní směr letu a opět nabírají výšku. Občas zaslechneme jejich zavolání. Rychlý let je doprovázen instrumentálními zvuky, které vznikají prudkým máváním křídel, znějícími dutě i svištivě. Zvuky znějí v rytmu mávání křídel. Za rychlého letu neustále mění výšku a místo. Jednu chvíli jsou těsně u nás a v následujícím okamžiku je čejka od nás vzdálena sto metrů. Toto její chování vyžaduje použití ostře směrového mikrofonu a neustálého sledování jejího letu.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kdo prožil dětství na venkově, určitě se na tohoto ptáka upamatuje. Býval dříve velmi hojný a na jaře jedním z prvních, který se vrátil ze zimovišť. Okamžitě po příletu se stal nápadným kotrmelci ve vzduchu, lopingy a naříkavým, chvílemi vrkavým hlasem. Podle toho naříkavého hlasu mu lidé říkali místy kníha.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kdybychom povídání o koroptvi připravovali před padesáti lety, mluvili bychom úplně jinak. Ještě koncem 40. let byla totiž jedním z nejhojnějších ptáků v kulturní zemědělské krajině a prof. Komárek tehdy ve svém díle Česká zvířena píše o koroptvi jako o druhu, kterým jsou české země doslova zaplaveny.

V 50. letech však přišla katastrofa. Se změnou zemědělského obhospodařování krajiny, spočívající především v rozorání mezí a zcelování pozemků, chemizaci zemědělství a nástupu těžké, ale hlavně rychle jezdící mechanizace, došlo během několika málo let ke zhroucení populací koroptve. A to přesto, že byl zastaven jejich lov. Nepomohla ani zvýšená péče, kterou koroptvi věnovali zejména myslivci. Člověk tak vlastně během jediného desetiletí téměř zdecimoval druh, kterému před tisíciletími umožnil rozšířit se do území pro jeho existenci původně nevhodných a kterému vytvořil excelentní podmínky pro existenci. Vždyť jarní populace koroptví byly v roce 1935 odhadovány na území bývalého Československa na šest milionů kusů. V roce 1965 to bylo pouhých 770 tisíc kusů, tedy jen o málo více než jedna desetina původního stavu. Koroptve se dodnes vyskytují prakticky po celém území České republiky. Jejich populace je však malá a často jsou na koroptve nejbohatší okraje měst s rumištními plochami a s pestrou vegetací tzv. plevelných rostlin.

Životu v polích, mezích a jiné nízké bylinné vegetaci jsou koroptve dobře přizpůsobeny. Na svých krátkých nohách působí vždy jakoby přikrčeným dojmem a hnědě skvrnitá horní strana těla koroptev dokonale maskuje. Kohoutek je zbarven téměř stejně jako slepička, pouze na prsou se pyšní tmavou, podkovovitě zahnutou skvrnou. Kohoutek koroptve má mezi našimi kurovitými ptáky výjimečné postavení. Zatímco kohoutci bažantů, křepelek či tetřívků žijí v mnohoženství a o své potomstvo se nezajímají, koroptví kohoutek vytváří se slepičkou trvalý pár a jako vzorný otec se stará i o výchovu mláďat. Rodiny s mláďaty zůstávají spolu i po vyhnízdění a hejnko společně přečkává i zimu. Zima je vedle chladného a mokrého jara největším nepřítelem koroptví a tuhé zimy dokázaly zdecimovat jejich populace více než intenzivní lov. Tyto přírodní regulační mechanismy však koroptve dokáží díky své vysoké rozmnožovací schopnosti rychle eliminovat. Proti civilizačním vlivům typu chemizace, rychle jedoucích sekaček a mizení hnízdních biotopů jsou však koroptve bezbranné.
Základní údaje
Koroptev polní ( Perdix perdix): zdržuje se v otevřeném terénu, na polích a úhorech. Létá nízko nad zemí, rychlé třepetání křídly se střídá s krátkým klouzavým letem, při němž je nápadný rezavý ocas. Kohoutek se od slepičky liší podkovovitou skvrnou na hrudi. Větší část roku se drží v malých hejnech. Stálý pták. Hnízdem je prostý důlek v zemi. V potravě převažuje rostlinná složka (především semena plevelů), pouze mláďata se živí téměř výhradně potravou živočišnou. Ohrožený druh.

Jak vznikaly nahrávky

Na jaře tvoří koroptve páry, které obsazují hnízdní okrsky. V té době dochází k častým bojům mezi samečky a od bojujících kohoutků slyšíme jejich volání. Koroptve jsou opatrní ptáci a přiblížit se k páru ptáků není jednoduché. Jejich hlasy je možno slyšet ráno před východem slunce a zvláště večer za soumraku. V té době můžeme pozorovat, jak dva koroptví kohoutci pobíhají po poli a vzájemně se pronásledují. Občas se některý zastaví, napřímí a vypne se a zaslechneme začiřikání. Bojující samci proti sobě vyskakují, sekají proti sobě zobáky a drápky svých stojáčků. Pro záznam jejich hlasů je nejdříve nutno nalézt vhodnou, tichou a obsazenou lokalitu. Magnetofonová nahrávka jejich hlasů vyžaduje trpělivé vyčkávání v úkrytu na vhodném místě ještě za šera před rozedněním, nejlépe vleže za nějakou mezí. Úspěch však není zdaleka zaručen, protože ptáci jsou velmi neklidní a pohybliví a mohou sami odběhnout na nevhodnou vzdálenost. Když si nejsou jisti svou bezpečností, odletí ihned jinam. Pokusy o zvukový záznam je třeba v několika dnech opakovat a použití citlivého směrového mikrofonu je nezbytné.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jsou hlasy, které nás při procházce zemědělskou krajinou nijak nezaujmou. Zaslechneme-li však z pole či meze nenápadné „čiřik-čiřik", naše smysly zpozorní a ornitolog, milovník přírody i myslivec jásá. Ono čiřikání totiž neklamně prokazuje přítomnost kohoutka koroptve polní, druhu kdysi tak banálního, že byl po statisících loven, a dnes příslušníka elitní skupiny ohrožených druhů z červeného seznamu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Konopka u nás bývala dříve poměrně rozšířeným ptákem, s přeměnami krajiny však došlo k výraznému snížení početnosti. Konopky zmizely z původních biotopů, kterými byly pastviny porostlé hlohovými keři, popřípadě i jalovci, a v poslední době se nastěhovaly do vesnic a okrajů menších měst, kde vyhledávají okrasné jehličnany.

Konopka obecná je pěnkavovitý pták s převažujícím hnědým zbarvením. Sameček má šedou hlavu s karmínově červeným čelem, rovněž prsa má karmínově zbarvená. Samička je drobnější, štíhlejší a postrádá červenou barvu.

Potrava konopek je převážně rostlinná a tvoří ji tučná semena. Při krmení mláďat konopka není nápadná, neboť potrava, kterou přináší mláďatům, není vidět v zobáku.

Naše konopky jsou převážně tažní ptáci, výsledky jejich kroužkování nám ukázaly, že oblastí jejich zimoviště je především Středomoří, a nejjižnější nálezy máme ze Sicílie a z Malty. Právě na Maltě je konopka obecná velmi ceněným ptákem pro její krásný a zvučný zpěv a často je tam držena jako klecový pták.

Po odletu našich konopek se u nás objevují hejnka cizích ptáků, většinou ze severněji položených hnízdišť, a můžeme je potom zastihnout na místech, která jim skýtají možnost sběru potravy. Jsou to především nejrůznější rumiště a porosty plevelů. Při jarním návratu můžeme někdy zaslechnout hromadný zpěv více samečků konopky obecné současně.
Základní údaje
Konopka obecná ( Carduelis cannabina) je drobný pěnkavovitý pták menší než vrabec. Sameček má karmínovou hruď a čelo, samičky a mladí ptáci jsou zbarveni celkem nenápadně. Vyskytuje se v otevřené krajině s řídkým stromovým nebo keřovým porostem, ale i na zahradách, v parcích a hřbitovech. Hnízdí dvakrát ročně. Miskovité hnízdo staví v jehličnatých houštinách nebo v křovinách nepříliš vysoko nad zemí. Samička snáší většinou 5 vajíček. Živí se hlavně semeny plevelů. Ze zimovišť ve Středomoří přilétá v březnu až dubnu, odlétá v září a říjnu; malá část ptáků zůstává přes zimu u nás, navíc k nám přilétají konopky ze severu.

# data[].attributes.attachment_link.description
Konopka u nás bývala dříve poměrně rozšířeným ptákem, s přeměnami krajiny však došlo k výraznému snížení početnosti. Konopky zmizely z původních biotopů, kterými byly pastviny porostlé hlohovými keři, popřípadě i jalovci, a v poslední době se nastěhovaly do vesnic a okrajů menších měst, kde vyhledávají okrasné jehličnany.