# data[].attributes.body
1.
דרכנו במקום הירוק

במקום האפל, השומם.

שהשקט קורא לו החוצה

וצועק מאדמת האש.
2.
דרכנו בצעד קדימה,

עם הראש מלא תקווה.

צעדינו הובילו פנימה,

אבל השקט שמתחת לאדמה.
3.
והדגל התנוסס לו למעלה,

הכחול, הלבן, החופשי.

והרגשנו שצריך הלאה,

להמשיך את הדור השני.
4.
ושכולם נעמדו ביחד

מול אנדרטה וחורבן מסביב

הגופות צעדו מלמטה

הם רצו לצאת לחופשי.
5.
הכל היה כה קודר

המוות צלצל ועצבן

הייתה מן כזאת הרגשה באויר

שהמוות שורר ומאיר.
6.
וכשפנינו נישאו למעלה, ודמעות זלגו  בגאווה

המשכנו לצעוד קדימה,

עם הראש – מלא בתקווה...

# data[].attributes.headline
קטע 4                            שאלתי את עצמי –  למה דווקא לשם אני נמשכת?  למה דווקא לשם אני נוסעת?-מדינה שזכתה לכינוי" בית הקברות הגדול ביותר ליהודים", מדינה שבתוכה נעשה ניסיון להחריב עם שלם, מדינה ששם מצאו את מותם בני משפחתי.                    היום, כשאתה נוסע לפולין – קשה לך להאמין שדווקא כאן, נערך רצח המוני. גם כשהייתי במחנות – קשה היה להאמין, שהדברים קרו במציאות. וכיצד אאמין?                 שהרוב מכוסה בדשא, בעצים, והאווירה הפסטורלית כמעט שמשכרת אותך.                         .....  היום התשובה ברורה לי. נסעתי כדי לזכור, לתעד ולדעת ובבוא היום לשמור – אנחנו, שנסענו, אנחנו העדות לדור ההולך ונעלם.   "ההורגים הרגו, הקורבנות מתו והעולם נשאר עולם. הזיכרון שלנו הוא מעשה של נדיבות המכוון להציל אנשים מאדישות לכל – אם לא מת הכל בעצמו". (מדברי אלי ויזל  1979)                                                                                                         ורד, תיכון ב"ג, פ"ת      

# data[].attributes.subject
קטע 4                            שאלתי את עצמי –  למה דווקא לשם אני נמשכת?  למה דווקא לשם אני נוסעת?-מדינה שזכתה לכינוי" בית הקברות הגדול ביותר ליהודים", מדינה שבתוכה נעשה ניסיון להחריב עם שלם, מדינה ששם מצאו את מותם בני משפחתי.                    היום, כשאתה נוסע לפולין – קשה לך להאמין שדווקא כאן, נערך רצח המוני. גם כשהייתי במחנות – קשה היה להאמין, שהדברים קרו במציאות. וכיצד אאמין?                 שהרוב מכוסה בדשא, בעצים, והאווירה הפסטורלית כמעט שמשכרת אותך.                         .....  היום התשובה ברורה לי. נסעתי כדי לזכור, לתעד ולדעת ובבוא היום לשמור – אנחנו, שנסענו, אנחנו העדות לדור ההולך ונעלם.   "ההורגים הרגו, הקורבנות מתו והעולם נשאר עולם. הזיכרון שלנו הוא מעשה של נדיבות המכוון להציל אנשים מאדישות לכל – אם לא מת הכל בעצמו". (מדברי אלי ויזל  1979)                                                                                                         ורד, תיכון ב"ג, פ"ת      

# data[].attributes.headline
קטע 3                              גאווה                                כולנו, כל חברי המשלחת, נשאנו פעם אחת לפחות את דגל האומה בגאווה.        הלכנו במחנות ובגטאות עם דגל ארצנו-ארץ ישראל, ארץ העם היהודי – בגאווה,    כאילו "השווצנו" בתת-מודע, ויש לנו הרבה במה להתגאות, משום שאנחנו גאים להיות יהודים!                                                                                                                                               נעה         

# data[].attributes.subject
קטע 3                              גאווה                                כולנו, כל חברי המשלחת, נשאנו פעם אחת לפחות את דגל האומה בגאווה.        הלכנו במחנות ובגטאות עם דגל ארצנו-ארץ ישראל, ארץ העם היהודי – בגאווה,    כאילו "השווצנו" בתת-מודע, ויש לנו הרבה במה להתגאות, משום שאנחנו גאים להיות יהודים!                                                                                                                                               נעה         

# data[].attributes.headline
     קטע 2                             אני נוסע לפגוש בהם, באלה שנשארו מאחור – סבי הנישא על הנהר סאן, סבתי שבבית הקברות הישן, אמי – שפירית החופש, אבי קל הכנפיים. אני נוסע לפגוש בהם בשוק היהודים, בכיכר העיר, בפארק, בזאמק הידוע, בבית הכנסת,  בבית הטהרה, בבית המדרש.      

# data[].attributes.subject
     קטע 2                             אני נוסע לפגוש בהם, באלה שנשארו מאחור – סבי הנישא על הנהר סאן, סבתי שבבית הקברות הישן, אמי – שפירית החופש, אבי קל הכנפיים. אני נוסע לפגוש בהם בשוק היהודים, בכיכר העיר, בפארק, בזאמק הידוע, בבית הכנסת,  בבית הטהרה, בבית המדרש.      

# data[].attributes.body
אני נוסע לפגוש

כנר על הגג,

תרנגול כפרות,

פמוטות של כסף,

א יידישע מאמע

כן, מכאן היא היידישע מאמע של הפחדים

ושל הטשולנט ושל הכורח ושל הבכי,

מכאן הגלותיות,

האהבה החונקת,

החגים והשבת,

האימה,

השתיקה.

דודו ברק

# data[].attributes.headline
קטע 1                                    מי שלא נסע לא יכול להבין. המשפט הזה נשמע כל כך מתנשא.מה זה משנה אם נסעתי או לא נסעתי.הרי שם בפולין, כדי "לראות" את הדבריםהייתי צריכה להשתמש בדמיון...ואני יכולה להשתמש בדמיון גם בבית. מי שלא נסע לא יכול להבין. למה?מה זה נותן לי לרקוד ולשיר שירים יהודייםבבית כנסת מהתקופה ההיא. לעמוד בתאי הגזים ולשכב על דרגשים בבירקנאו.לשמוע את איש העדות צועק לאביו("ואז אומר לנו לזחול מתחת לגדרות התיל")ולראות את איש העדות השני בוכה במשרפות מיידאנקולאחר מכן מספר לנו על אישתו המדהימה כשכל כוכבי השמים מנצנצים בעיניו. מה זה נותן לי?אבל אני יודעת שקרה לי משהו שם.שנוסף לי משהו .יש איזה חוט זעיר שמקשר בין כל הלבבותשל האנשים שנסעו לשם.ונשבר לי הלב בכל פעם שאני מנסה לקשרעוד אחד אל החוט, לנסות  שיבין מה קרה שם,מה קרה במסע, שיבין את מה שאנחנו מרגישים. אך הוא אינו יכול.                              חני לרנר-אמי"ת רננים 

# data[].attributes.subject
קטע 1                                    מי שלא נסע לא יכול להבין. המשפט הזה נשמע כל כך מתנשא.מה זה משנה אם נסעתי או לא נסעתי.הרי שם בפולין, כדי "לראות" את הדבריםהייתי צריכה להשתמש בדמיון...ואני יכולה להשתמש בדמיון גם בבית. מי שלא נסע לא יכול להבין. למה?מה זה נותן לי לרקוד ולשיר שירים יהודייםבבית כנסת מהתקופה ההיא. לעמוד בתאי הגזים ולשכב על דרגשים בבירקנאו.לשמוע את איש העדות צועק לאביו("ואז אומר לנו לזחול מתחת לגדרות התיל")ולראות את איש העדות השני בוכה במשרפות מיידאנקולאחר מכן מספר לנו על אישתו המדהימה כשכל כוכבי השמים מנצנצים בעיניו. מה זה נותן לי?אבל אני יודעת שקרה לי משהו שם.שנוסף לי משהו .יש איזה חוט זעיר שמקשר בין כל הלבבותשל האנשים שנסעו לשם.ונשבר לי הלב בכל פעם שאני מנסה לקשרעוד אחד אל החוט, לנסות  שיבין מה קרה שם,מה קרה במסע, שיבין את מה שאנחנו מרגישים. אך הוא אינו יכול.                              חני לרנר-אמי"ת רננים 