# data[].attributes.headline
למידה דיגיטאלית מגניבה ביותר. בהחלט אשתמש

# data[].attributes.subject
למידה דיגיטאלית מגניבה ביותר. בהחלט אשתמש

# data[].attributes.headline
הפודקאסט של ליאור פרנקל על עולם העבודה המשתנה

# data[].attributes.subject
הפודקאסט של ליאור פרנקל על עולם העבודה המשתנה

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
העולם החדש | ליאור פרנקל

# data[].attributes.attachment_link.title
פודקאסט עם פופקורן

# data[].attributes.attachment_link.description
אני מראיין אנשים מסקרנים עם קריירה אלטרנטיבית, ושואב מהם את כל מה שלמדו על החיים. תנו לידע שלהם לשדרג לכם את המוח, פעם בשבוע.

# data[].attributes.headline
נתונים על זקנה בישראל

# data[].attributes.subject
נתונים על זקנה בישראל

# data[].attributes.body
למידה בביס קטן

# data[].attributes.attachment_link.title
החבר'ה של בתיה סרטון נתונים על האוכלוסיה המבוגרת 2018

# data[].attributes.headline
מחקר על צריכת פודקאס

# data[].attributes.body
מחקר על צריכת פודקאסטים בישראל

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"המפץ הגדול" שיצר האינטרנט העניק הזדמנויות לפיתוח תצורות מדיה חדשות וברא למעשה תכנים אבולוציוניים בעלי אדפטציה לתכונות הרשת, השונים מהתקשורת המסורתית. על כן, הפודקאסט, קובץ אודיו שמיועד להפצה ושימוש ברשת האינטרנט, הינו אחד מתצורות המדיה הללו. צריכת פודקאסטים נמצא במגמת עלייה מתמדת, בעולם ובעיקר בארצות הברית, מחקר זה שערכתי בחן לראשונה את דפוסי הצריכה של פודקאסטים בישראל.

המחקר מצא כי גברים נוטים יותר להאזין לפודקאסט, בדומה לממצאי מחקרים בארצות הברית. זאת ועוד, נמצא כי מרבית המאזינים הינם בעלי הכנסה גבוהה מן הממוצע ובעלי השכלה גבוהה, כפי שניתן לראות גם בעולם. ממצאים אלו עולים בקנה אחד עם תאוריית הפערים הדיגיטליים, אשר אוששה במחקרים רבים ומצביעה על פערי אימוץ טכנולוגיות חדשות, הקשורים במגדר, הכנסה והשכלה.

גילם של המאזינים נע בין 26 ל- 45, בשונה מארצות הברית, בה גילאי 18 עד 34 הינם צרכני הפודקאסטים העיקריים. ההבדל בגילאי המאזינים יכול להיות מוסבר על ידי אורח החיים בישראל, אשר לרוב מאפשר לגברים תחילת לימודים אקדמים לקראת אמצע שנות ה- 20, לאחר השחרור הצבאי. מאחר וכפי שראינו השכלה גבוהה קשורה בהאזנה לפודקאסט, אין זה מפתיע שאנשים בישראל מאזינים לפודקאסט בגילאים מאוחרים יותר בהשוואה לארצות הברית, בה השכלה גבוהה נרכשת בשלב מוקדם יותר בחיים.

נתון מעניין נוסף, הינו השכיחות הגבוהה של עובדי הייטק בקרב מאזיני הפודקאסט. ישנה אפשרות שהפודקאסט ממלא את הצורך שלהם בידע ואתגר, שתואם את אופי עיסוקם, אשר מתבטא בידע, סקרנות ויזמות. ממצאים אלו משתקפים בראיונות, בהם צוין כי הפודקאסט מעניק ידע בהיקף ובעומק שכלי תקשורת אחרים אינם מסוגל להעניק.

מהמחקר עולה כי ההאזנה לפודקאסט נעשית באופן שניוני, במקביל לעיסוקים אחרים- ברכב, בבית ובעבודה, ובהתאמה לצריכת הרדיו המסורתית, המתרחשת ברובה ברכב. ממצאים אלו מעידים על דפוסי צריכה שונים מארצות הברית, בה ההאזנה לפודקאסט נמצאה כראשונית לרוב. נראה כי הסיבה להבדלים בצריכה, טמונים במיעוט שעות הפנאי בישראל, כאשר מספר שעות העבודה בישראל הינן מהגבוהות במדינות ה- OECD. מכאן ניתן להסיק כי מציאת זמן פנוי, המוקדש אך ורק להאזנה לפודקאסט אינה קלה, ביחוד כשקיימת אופציה לניצול זמן מייטבי, תוך כדי פעולות אחרות, בנסיעה, בעבודה ובמטלות הבית.

נמצא כי קיים מרכיב סוציאלי מסויים בהאזנה לפודקאסט, הבא לידי ביטוי בכך שמרבית האנשים החלו להאזין לפודקאסט בעקבות המלצה של חברים. מהראיונות עלה כי המאזינים חשים צורך לשתף בחווית ההאזנה לפודקאסט וכי הם מרגישים שבכך הם עושים דבר חיובי. ניתן לשער כי השיתוף בחווית ההאזנה נובע מהשאיפה ליצור שיח משותף בינם לבין מעגל החברים שלהם, כפי שנמצא גם במחקרים קודמים. כמו כן, ניתן לשער כי ההמלצות "מפה לאוזן" מגדילות את מעגל המאזינים.

נמצא כי קיים מרכיב סוציאלי מסויים בהאזנה לפודקאסט, הבא לידי ביטוי בכך שמרבית האנשים החלו להאזין לו בעקבות המלצה של חברים. מהראיונות עלה כי המאזינים חשים צורך לשתף בחווית ההאזנה לפודקאסט וכי הם מרגישים שבכך הם עושים דבר חיובי.

מהממצאים עולה כי קהל היעד מוקיר ומעריך את התוכן והיוצרים ולפיכך מגלה סבלנות לחסויות המשולבות בפודקאסט, למרות שהן לעיתים מפריעות להם, כפי שעלה גם ממחקרים קודמים בתחום זה. הדבר קשור בכך שהצרכנים מבינים כי על מנת שיוצרי הפודקסאט יוכלו להעניק להם תוכן איכותי ועמוק, עליהם למכור "זמן אוויר" כדי לממן את פעילות הפודקאסט. כמו כן, ככל הנראה הדבר קשור בהערכה ובחיבור של המאזינים לשדרן וליוצר התוכן כפי שעלה מהראיונות. בנוסף, ככל הנראה המאזינים סבלנים לחסויות והפרסומות, משום שיש להן קשר לתוכן וזמנן קצוב ומשולב באופן מאוזן בתכנית.

מחקר זה, נשען על אסכולת השימושים והסיפוקים, לפיה אנשים משתמשים בתקשורת כדי למלא צרכים אישיים וחברתיים. תוצאות הסקר, בשילוב עם הראיונות, מראים כי המאזינים נהנים מן הפודקאסט והוא משמש אותם להעשרת הידע, להשלמת תחביב ולמילוי צרכים קיימים נוספים. המאזינים חזרו וסיפרו על ההנאה שהם חשים כתוצאה מההאזנה, על החוויה שצוות הפודקאסט מצליח לשלב בהעברת המסרים ועל המידע החדש שהם מקבלים. מכך נובע כי הצרכנים הם אלו ששולטים ומכוונים את האופן שבו הם יצרכו את תקשורת ההמונים ולא להפך. קרי, המאזינים בחרו לחזק את מימד הפודקאסט מכיוון שהוא ממלא אחר צורך שיש להם והם אלו שהעניקו לו את המימד החברתי.

ישנה אפשרות שהפודקאסט ממלא את הצורך של עובדי הייטק בידע ואתגר, שתואם את אופי עיסוקם, אשר מתבטא בידע, סקרנות ויזמות. ממצאים אלו משתקפים בראיונות, בהם צוין כי הפודקאסט מעניק ידע בהיקף ובעומק שכלי תקשורת אחרים אינם מסוגל להעניק

ניתן לשער שמוצר הפודקאסט יתרחב בהיצע התכנים והצריכה תמשיך במגמת העלייה בקרב קהל היעד, הן מתוך הצורך לצריכת ידע איכותי והן בשל התשתית הטכנולוגית המאפשרת זאת. עם זאת, אם וכאשר תוכן הפודקאסטים יהיה פופולרי יותר ויפנה למכנה משותף רחב יותר, ישנה אפשרות שקהלים נוספים יחשפו לפודקאסט ויצרכו אותו. קרי, אם הפודקאסט ישמור על מאפייני התוכן שלו המעגלים לא יפרצו, אך אם יענה על צרכים של קהלים נוספים יפרוץ ויתפתח אף מעבר.

השאלה שצריכה להישאל הינה האם הפודקאסט יפתח בעתיד אישיות ומאפיינים נפרדים ונבדלים מהרדיו, ובמילים אחרות, יהפוך למדיום נפרד וחדש, העומד בפני עצמו, או שמא תעשיית הרדיו תחבק את הפודקאסט ותאמץ אותו כחלק ממוצריה הרדיופוניים, מגמה שאנו רואים היום את ניצניה. תעשיית הרדיו הוכיחה לאורך ההיסטוריה כי היא חפצת חיים ומסתגלת לכל שינוי במרחב התקשורתי ולכן ככל הנראה ישולב הפודקאסט באופן סדרתי ומקצועי ויוצע לקהל מאזיני הרדיו בפלטפורמות האינטרנטיות השונות.

# data[].attributes.attachment_link.title
צריכת פודקאסטים בישראל - עיתונות

# data[].attributes.attachment_link.description
"המפץ הגדול" שיצר האינטרנט העניק הזדמנויות לפיתוח תצורות מדיה חדשות וברא למעשה תכנים אבולוציוניים בעלי אדפטציה לתכונות הרשת, השונים מהתקשורת המסורתית. על כן, הפודקאסט, קובץ אודיו שמיועד להפצה ושימוש ברשת האינטרנט, הינו אחד מתצורות המדיה הללו. צריכת פודקאסטים נמצא במגמת עלייה מתמדת, בעולם ובעיקר בארצות הברית, מחקר זה שערכתי בחן לראשונה את דפוסי הצריכה של פודקאסטים בישראל.

# data[].attributes.headline
מיקרו למידה - כשיש לך רגע פנוי

# data[].attributes.subject
מיקרו למידה - כשיש לך רגע פנוי

# data[].attributes.headline
פרק קורות חיים - משימה למשתתפים כהכנה לכתיבה

# data[].attributes.subject
פרק קורות חיים - משימה למשתתפים כהכנה לכתיבה

# data[].attributes.body
מתוך הקורס לש דרוש ניסיון

# data[].attributes.attachment_link.title
היכנס או צור חשבון | קמפוס

# data[].attributes.headline
קורס תעסוקה של דרוש ניסיון 

# data[].attributes.subject
קורס תעסוקה של דרוש ניסיון 

# data[].attributes.body
כדאי להמליץ למשתתפים שצריכים כלים לחיפוש עבודה

# data[].attributes.attachment_link.title
הכנה לשוק העבודה לבני 60+ מידע על הקורס | קמפוס

# data[].attributes.headline
מוקים - קורסים אונליין

# data[].attributes.subject
מוקים - קורסים אונליין

# data[].attributes.headline
אפליקציה מומלצת להאז

# data[].attributes.body
אפליקציה מומלצת להאזנה לפודקאסט במכשירי אנדרואיד

# data[].attributes.headline
ההיסטוריה של הפנסיה<

# data[].attributes.body
ההיסטוריה של הפנסיה

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
עושים היסטוריה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כולנו רוצים להזדקן בכבוד, ומקווים שנוכל לכלכל את עצמנו ביום שלאחר הפרישה מהעבודה. אך שינויים דמוגרפיים בקנה מידה גלובלי מאיימים על למעלה ממאה שנות קדמה ורווחה חברתית - ועל הפנסיה של כל אחד מאיתנו...כיצד נוצרה הפנסיה המודרנית, ומה יהיה עתידה?

אם תשאלו מהנדס אלקטרוניקה כיצד ייראה עולמנו בשנת 2050, הוא ודאי יספר לכם על מחשבים מתוחכמים בעלי אינטליגנציה מלאכותית. אם תשאלו ביולוג, הוא ידבר על על חיידקים מהונדסים. אם תשאלו מהנדס אווירונאוטיקה, הוא יספר לכם על חלליות אזרחיות הטסות למאדים. אם תשאלו כלכלן, יש סיכוי לא רע שהוא יספר לכם על... זקנים.

כן, זקנים. זה לא משהו שתראו בסרטי מדע בדיוני. קשה לדמיין את קפטן קירק עם גב תפוס או את האן סולו שוכח היכן הניח את המפתחות של החללית.. אבל מכל העתידים האפשריים, זהו ככל הנראה העתיד הסביר ביותר. כיום, אחד מכל עשרה ישראלים הוא בן 65 וחמש ומעלה: על פי תחזית לטווח ארוך שהכינה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2012, בשנת 2050 היחס צפוי להיות אחד לחמישה. באירופה, למרות כל גלי ההגירה מאפריקה, היחס צפוי להיות אחד לשלושה.

השינוי הדמוגרפי הדרמטי הזה מדיר שינה מעיני הכלכלנים. הגימלאים העתידיים יצפו, ובצדק, לקבל פנסיה - קצבה חודשית קבועה שתבטיח להם רמת חיים סבירה ויכולת להזדקן בכבוד. אך אם חמישית או יותר מהאוכלוסיה אינה עובדת ואינה משלמת מסים - מאין יבוא הכסף עבור הפנסיה? הבעיה הזו צריכה להדיר שינה גם מאתנו, שהרי רבים ממי שמאזינים לתכנית - וגם אני - הם אלה שעומדים להיות הפנסיונרים של 2050. כן, ידידיי - אנחנו הבעיה, ואנחנו גם אלה שנצטרך לפתור אותה.

הפנסיה, כפי שהיא מוכרת לנו היום, היא חלק מתפיסה תרבותית וחברתית מקובלת שלפיה לאנשים מבוגרים שעבדו כל חייהם יש זכות בסיסית לשמור על רמת חיים נאותה גם כשכבר אינם מסוגלים עוד לפרנס את עצמם. העיקרון הבסיסי של הפנסיה - סכום כסף שמשולם בתדירות קבועה, מדי חודש או מדי שנה - קיים עוד מימי קדם, אך הרעיונות החברתיים שמלווים אותו הם המצאה מודרנית לחלוטין. פה ושם היו יוצאי דופן, כמובן: למשל, כבר ברומא העתיקה הקימו הלגיונות עמותות לעזרה הדדית ששילמו קצבאות לחיילים שפרשו בגיל מבוגר או לאלמנותיהם של חיילים שפרשו לעולם שכולו טוב... אך ככלל, העוני נחשב לבעייתו הבלעדית של העני. אם לא יכולת לעבוד מסיבה כלשהי, הרי שהצטרכת להיות תלוי במשפחתך או בקהילה שסביבתך.

גרוע מכך, היו מקומות שבהם העוני נחשב לעבירה מוסרית: אם אתה עני, סימן שאתה עצלן, בזבזן או חלש אופי. גישה זו אינה תורמת רבות למידת הרחמים, ובאנגליה בימי הביניים, למשל, היו חוקים נוקשים מאוד כנגד מקבצי נדבות: מי שנתפס מתחנן לכסף היה מושלך לבית הסוהר לכמה ימים, ולאחר מכן מגורש מהעיר. על סיוע כלשהו מטעם המדינה - גם אם לא יכולת לעבוד בגלל מחלה, נכות או סיבה מוצדקת אחרת כלשהי - לא היה על מה לדבר.
פאודליזם וטונטינים
בימינו, למילים 'קצבה' ו'גמלה' יש קונוטציה של סעד חברתי לשכבות אוכלוסיה חלשות - אך עד לפני מאות שנים ספורות, לקצבאות הייתה קונוטציה כמעט הפוכה. הקצבה הקבועה מכשיר פיננסי בידיהם של העשירים והאצילים, חלק מאסטרטגיית השקעה לעשיית רווח כספי או גיוס הון.

למשל, על פי השיטה הפאודלית שהייתה נפוצה באירופה בימי הביניים, האדמה הייתה שייכת לאצילים והאיכרים היו צריכים לשלם להם תמורת 'הזכות' לעבד את האדמה. התשלום הועבר בצורת גמלה שהאיכר היה מעלה לאציל בכל חודש או מדי שנה. הקצבה הקבועה שהעבירו האיכרים הייתה משענת כלכלית נוחה עבור האצילים, אך אם פרצה לפתע מלחמה - ובימי הביניים היו מלחמות רבות - היה על בעל הטירה לגייס נשק ושכירי חרב. לשם כך היה האציל זקוק לסכומי כסף גדולים ונזילים באופן מיידי - ולא לקצבאות קטנות המשולמות לאורך זמן. הפיתרון המקובל, במקרה כזה, היה למצוא סוחר עשיר או אציל אחר שהיה מוכן להלוות את הכסף הגדול במזומן ובאופן מיידי - ובתמורה, לשעבד על שמו את הקצבאות ששילמו לך האיכרים למשך שנים רבות בעתיד. עבור המלווה הייתה זו השקעה נהדרת - במיוחד כיוון שעל פי הנצרות הקתולית הלוואה בריבית נחשבה לחטא חמור מאוד, ולא הייתה כמעט שום דרך אחרת להשיג תשואה חיובית על הכסף שהחזקת בבנק.

דוגמה נוספת לשימוש בעקרון הקצבה הקבועה לשם עשיית רווח הוא ה'טונטין' (Tontine), כלי פיננסי שהיה נפוץ במיוחד במאה ה-18, ושייחודו בכך שהיה בחלקו גם משחק הימורים. הוגה השיטה היה לורנצו טונטי (Tonti), רופא והרפתקן מאיטליה. באותם הימים, אמצע המאה ה-17, מצבה הפיננסי של צרפת היה בכי רע: בשנת 1660 פנה טונטי אל הממשלה הצרפתית והציע לה דרך מקורית לגייס כסף.

השיטה של טונטי הייתה מבוססת על רעיון שלפיו כל אזרח שביקש להשתתף בטונטין שילם למדינה, באופן חד פעמי, סכום כסף גדול. המדינה הייתה משקיעה את הכסף שאספה מכל המשתתפים, ואת הריבית שהרוויחה מהשקעה חילקה להם בחזרה כקצבה שנתית לכל ימי חייהם. בנוסף - וכאן טמון הטוויסט המבריק בהצעה - בכל פעם שמישהו מהמשתתפים האחרים בטונטין הלך לעולמו, הקצבה שהייתה אמורה ללכת אליו חולקה בין כל שאר המשתתפים שהיו עדיין בחיים. באופן זה, ככל שחייך היו ארוכים יותר - גדלה גם הקצבה השנתית שלה היית זכאי, והמשקיע שנותר אחרון מבין כל מי שהשתתפו בטונטין היה זוכה בכל הקופה ומשלשל לכיסו את סך כל הקצבאות ששילמה המדינה.

השיטה שהציע טונטי הייתה טובה מאד למדינה: כשהלך אחרון המשתתפים לעולמו ולא היה עוד צורך לשלם את הקצבאות מהריבית, יכלה המדינה לאסוף את הקרן לעצמה ולנצל אותה לצרכיה. אך אף על פי שלטונטין היה הפוטנציאל לחלץ את הצרפתים מהבוץ הפיננסי שאליו נקלעו, תככים פוליטיים בפרלמנט ובחצר המלך מנעה מהצעתו של טונטי להתקבל.

היו אחרים, עם זאת, שראו את הפוטנציאל שברעיונותיו של טונטי: ב-1670 הציעו מספר ערים בהולנד תכניות טונטין לתושביהן, והצליחו לגייס סכומי כסף מרשימים מאד לפרויקטים גדולים. המשקיעים אהבו את הטונטין בזכות השילוב המוצלח של השקעה סולידית ולא מסוכנת מחד, ומאידך בעלת סיכוי מסוים לעושר מופלג. הממשלה הצרפתית הבינה שהיא מפספסת מכרה זהב פוטנציאלי, ומיהרה לקפוץ על הסוס ולהציע טונטינים מצליחים מיוזמתה.

למרבה האירוניה, טונטי עצמו לא זכה להנות מפירות עמלו. שנה קודם לכן, בזעמו על הדחייה הצרפתית, פרסם טונטי עלון ובו דברי ביקורת חריפים במיוחד כנגד שר האוצר הצרפתי. זו התבררה כשגיאה פטאלית מצדו של האיטלקי חם המזג: ב-1669 הוא הושלך לכלא הבסטיליה, שם בילה למעלה מעשרים שנים עד שהלך לעולמו ב-1695 כשהוא עני ומסכן.

הטונטינים המשיכו להיות פופולריים לאורך המאה ה-18, ועם הזמן למדו המשקיעים איך 'לשחק את המשחק' והמציאו קומבינות מתוחכמות כדי להגדיל את הסיכוי לצאת ברווח. למשל, בחלק מהטונטינים היה מותר למשקיע לקשור לתכנית מישהו אחר: לדוגמא, הקצבה הייתה משולמת כל עוד אשתו של המשקיע הייתה בחיים, ולא הוא עצמו. היו משקיעים שקשרו לטונטין את חיי המלך המקומי, או אישיות מפורסמת אחרת: לגישה זו היה יתרון בכך שחייו של המלך היו אמורים להיות מוגנים - לפחות במישור התאורטי - טוב יותר מחיי האדם הפשוט וכך ימשיך המשקיע לקבל את הקצבה לאורך זמן ארוך יותר... קומבינות מעין אלה, בשילוב הקושי הטכני שבניהול שוטף של טונטינים בעלי עשרות אלפי משתתפים, הביאו לכך שבמאה ה-19 דעכה הצלחתם של הטונטינים עד שנעלמו לגמרי מהנוף הפיננסי.

אם תכניות השקעה שמבטיחות קצבה לכל החיים, כמו הטונטין, היו מוכרות ושכיחות כבר במאה ה-17, מדוע חלפו מאות שנים עד שהופיעה הפנסיה בצורתה המודרנית? כדי לענות על שאלה זו, יש להבין קודם כל את מטרתה העקרונית של הפנסיה: להגן עלינו מפני הסיכון שבחיים ארוכים.

'הסיכון שבחיים ארוכים' נשמע כמו ביטוי הסותר את עצמו אפילו יותר משמו של ביטאון הרשות לעתיקות, 'חדשות הארכיאולוגיה' - אך יש בו היגיון. כולנו רוצים לחיות עד מאה ועשרים שנה לפחות, אך האמת המרה היא שככל שאנו מזדקנים וממשיכים לבזבז את הכסף שבחסכונותינו, גובר הסיכון שהכסף יאזל ואנחנו נמשיך לחיות, עניים ורעבים ללחם. הכלכלנים מכנים זאת 'הסיכון שבחיים ארוכים' (Risk of Longevity). הפנסיה מאפשרת לנו, באופן עקרוני, להעביר את הסיכון אל הארגון שמכר לנו את הפנסיה - ולישון בשקט בידיעה שיש בידינו התחייבות מפורשת לקבל גמלה חודשית לכל ימי חיינו.

אך עד תחילת המאה ה-18 לערך, לא היו בידי הכלכלנים כלים מתמטיים או מידע סטטיסטי אמין שאיפשר להם להעריך במידה גבוהה של ודאות את תוחלת החיים הצפויה לאדם ממוצע. בלעדי כלים אלה לא יכלו אנשי העסקים להציע ללקוחותיהם מוצרים פיננסיים כמו פנסיה או ביטוח חיים: אם אחוז ניכר ממקבלי קיבצת הפנסיה יחיו מעבר לתוחלת החיים הצפוייה, קרן הפנסיה תאלץ לשלם יותר כסף משתכננה, ואולי גם יותר משיש לה בפועל - או במילים אחרות, היא עלולה לפשוט את הרגל.
האסטרונום ומוכר הסדקית
הראשון שניסה לפתור את חידת תוחלת החיים בכלים מתמטיים כלל לא היה מתמטיקאי, או אפילו מדען. ג'ון גראונט (Graunt) נולד באנגליה בשנת 1620, והיה בעל חנות לחפצי סדקית: כפתורים, סרטי בד ומצרכים דומים. על אף שזכה לחינוך נאות ואף כיהן כקצין במה שהיה אז המקבילה למשמר האזרחי של לונדון, גראונט לא למד מתמטיקה באופן מסודר ולא היה חלק מהממסד המדעי. את מה שהיה חסר לו בחינוך רשמי, השלים גראונט באמצעות אינטואיציה חזקה מאד שצמחה מאהבתו לסטטיסטיקה ושנים של התעסקות בה כתחביב צד.

בשנת 1661 נתקל גראונט במאגר מידע מעניין. 127 שנים קודם לכן התגבשה קבוצת סוחרים מלונדון שביקשו לבחון את מצב האוכלוסיה בעיר, ובפרט את שיעור הגידול באוכולוסייתן של שכונות שונות. מחלות ומגיפות השתוללו תדיר בעיר הבירה הצפופה, והיו שנים שבהן מספר התושבים הצטמק באופן ניכר. הסוחרים רצו לדעת אלו שכונות מאבדות תושבים ואלו צומחות, כדי שיוכלו לפתוח חנויות בשכונות המשגשות. הם שכנעו את רשויות העיר לפתוח במבצע חסר תקדים שמטרתו איסוף נתוני לידות ומיתות לאורך מספר שנים.

המידע נאסף, אך במשך למעלה ממאה שנים שכב כאבן שאין לה הופכין - ומסיבה טובה. מי שניהלו את הרישומים היו הכמרים שבכנסיות השונות שברחבי העיר, ולכל כומר הייתה שיטת תעוד משלו. התוצאה הייתה אלפי חוברות, ספרים ויומנים עמוסים ברישומים שנעשו בכתב יד ללא שום סדר או יד מכוונת - בלגן שאיש לא מצא בו את הידיים והרגליים, וודאי שלא יכול היה לחלץ ממנו מסקנות סטטיסטיות. אך גראונט, כזכור, אהב סטטיסטיקה ולא היה אכפת לו לבלות ערבים פנויים וסופי שבוע בנבירה אינסופית ברישומי האוכלוסין הישנים.

פרט לחוסר הסדר ששרר בנתונים, האתגר הגדול ביותר שניצב בפני גראונט היה העובדה שהכמרים - מסיבותיהם שלהם - לא תעדו את הגיל שבו מתו חברי קהילתם, אלא רק את סיבת המוות. אי אפשר לחשב תוחלת חיים ממוצעת מבלי לדעת את הגיל שבו הלך הנפטר לעולמו, ועל כן נאלץ גראונט להפעיל חשיבה יצירתית. הוא החליט לנחש את גיל המוות המשוער על פי סיבת המוות, מתוך ההנחה הסבירה שמי שמתים ממחלות ילדות הם בעיקר ילדים, ומי שמתים ממחלות זקנה הם זקנים.

במקרים מובהקים פחות, נאלץ גראונט לנחש את גיל המוות על פי הנסיבות - וזה לא היה קל. התאורים שרשמו הכמרים לגבי נסיבות המוות היו לעתים מעורפלים מאוד: למשל, תשעה אנשים מתו מפחד, אחד מת מגירוד, עוד כמה מתו מצער, אחד מת 'לפתע', ושני אנשים מתו כתוצאה משתיית יתר של אלכוהול - מספר זעום להפליא בהתחשב בצריכת הבירה של האזרח הלונדוני הממוצע בימי הביניים...בקצה השני של הסקאלה היו מחלות שקטלו אלפי תושבים מכל הגילאים: למשל, שלושים אלף איש מתו משחפת בשנה אחת בלבד - מספר מדהים, שמהווה עשרה אחוזים תמימים מאוכלוסיית לונדון כולה. עוד עשרת אלפים איש מתו מדבר, וארבע עשרה אלף מתו כתוצאה מהדבקות בתולעים ובטפילים אחרים. במילים אחרות, החיים בלונדון בימי הביניים היו סוג של ספורט אתגרי עממי.

ההברקה הגדולה של גראונט הייתה האופן שבו ארגן את הנתונים הסטטיסטיים שדלה מתוך הרישומים. הוא חילק את תושבי לונדון לקבוצות גיל - למשל, בני 7 עד 16, 17 עד 26 וכולי - ורשם טבלה שבה ניתן למצוא את הסבירות שאדם ממוצע יזכה להגיע לקבוצת גיל כלשהי. למשל, אחד מתוך ארבע תינוקות יזכה לחיות עד גיל 27, ורק אחד מכל מאה יגיע לגיל המופלג של 77 שנה.

ההנחות והניחושים הביאו לכך שהמידע היה ברשותו של גראונט לא היה מדויק במיוחד, אך אף על פי כן הוא הצליח לחלץ מתוכו כמה תובנות מרתקות: למשל, שנשים חיות בממוצע יותר מגברים. תובנות אחרות היו, איך נאמר - מצמררות. למשל, שלושים ושישה אחוזים מהילדים מתו לפני שהגיעו לגיל שש...אחד מכל שלושה ילדים. הסיכוי של אדם בן עשרים למות בשנה הקרובה היה זהה, כמעט, לסיכוי של אדם בן חמישים למות באותו פרק זמן- עובדה שמעידה על כך שמגיפות ומחלות היו דומיננטיות יותר בקרב האוכלוסיה מאשר מחלות זקנה.

ג'ון גראונט פירסם את תוצאות מחקרו במאמר בשם 'תצפיות על נתוני תמותה', שהפך כמעט מיד לשיחת היום ונחשב לאחד מהמאמרים החשובים ופורצי הדרך בהיסטוריה של הסטטיסטיקה. צ'רלס מלך אנגליה, התרשם כל כך מהעבודה יוצאת הדופן, עד שדרבן את החברה המלכותית - אגודת המדענים היוקרתית - לקבל את גראונט לשורותיה למרות שלא הייתה לו השכלה מדעית רשמית.

על אף פריצת הדרך שלו, בסופו של דבר לא הצליח גראונט להתגבר על הבדלי המעמדות והדעות הקדומות שהיו חלק בלתי נפרד מהחיים באנגליה באותה התקופה. חברי האגודה לא אהבו לראות סוחר פשוט וחסר השכלה מסתובב במסדרונות החברה המלכותית. הם ניצלו מחלה קשה שהעסיקה את המלך צ'רלס, והדיחו את גראונט כעבור ארבע שנים בלבד. מצבו של גראונט הורע עוד יותר כשהחליט להמיר את דתו לדת הקתולית, דווקא בימים שבהם גאתה בלונדון החשדנות והטינה כנגד המיעוט הקתולי. אחרי השריפה הגדולה שכילתה חלקים גדולים מלונדון ב-1666, הואשם גראונט שמנע מהכבאים גישה למיכל מים גדול כדי להעצים את נזקי השריפה. ההאשמות השקריות האלה החתימו את המוניטין של גראונט ופגעו בעסקיו, והוא הלך לעולמו ב-1674 עני וחסר כול.

כאמור, הטכניקה שיישם גראונט הייתה פורצת דרך: טבלאות החיים שהגה הם כיום אחד מכלי העבודה העיקריים של האקטוארים - אלו שמיישמים שיטות מתמטיות לפתרון בעיות כלכליות, כמו חישובי פנסיה וביטוח. אך חישוביו של גראונט היו מסורבלים מדי והמידע עליו נסמך היה לא מדויק דיו כדי שאפשר יהיה להשתמש בטבלה שלו לחישובים מעשיים בעולם העסקים. מי שהתגבר על המכשול הזה היה הפיזיקאי והאסטרונום אדמונד האלי (Halley).

האלי נולד בשנת 1656, וגדל להיות אחד מעמודי התווך של קהילת המדענים באנגליה. התגלית המפורסמת ביותר שלו הייתה קשורה לכוכב שביט שנקרא על שמו - 'השביט של האלי' - לאחר שהאסטרונום חישב את חזרת השביט לכדור הארץ כל שבעים ושש שנים. נוסף על כך, היה זה האלי שדרבן ודחף את אייזיק ניוטון לכתוב את מה שנחשב כאחד מספרי המדע החשובים ביותר בהיסטוריה, ה'פרינקיפיה מתמטיקה', הספר שהציג לעולם את תורת הכבידה של ניוטון. האלי היה עורך הספר ואף שילם את עלויות הוצאתו לאור.

האלי היה אדם רב פעלים, אך סטטיסטיקה לא הייתה אחד מעיסוקיו הקבועים. הוא נגע בנושא זה רק פעם אחת בלבד, כשקיבל מכומר פולני רישומי לידות ומיתות של העיירה ברסלואו. הנתונים עוררו את סקרנותו כיוון שהיו מדויקים ומסודרים בכמה רמות מעל לנתונים שהיו ברשותו של גראונט שלושים שנים קודם לכן. הוא החליט לנתח אותם ולהציג את התוצאות במאמר שפורסם במגזין המדעי שהוא היה העורך שלו. יש האומרים שהאלי היה מודאג מכך שבמגזין המדובר לא היו מספיק מאמרים באכות גבוהה, ולכן החליט לכתוב מאמר בעצמו - ולא חשוב באיזה תחום...

כדי להתגבר על הצורך בחישובים מייגעים ומועדים לטעויות, הניח האלי כמה הנחות יסוד לגבי הנתונים שנאספו בברסלואו - למשל, שמספר הלידות קבוע בכל שנה, וכך גם מספר המיתות. למרבה המזל, בחמשת השנים שבהם נערכו הרישומים היה מספר התושבים בברסלואו קבוע למדי, עובדה שמנעה מההנחות המקילות שלו לשבש את דיוק התוצאות במידה ניכרת.

טבלת החיים שפרסם האלי בשנת 1693 הייתה מוצלחת בהרבה מזו של גראונט. האלי לא הסתפק בקבוצות גיל, אלא חישב את סיכויי התמותה עבור כל גיל בנפרד - דהיינו, מה הסיכוי של אדם בגיל כלשהו למות לפני יום ההולדת הבא שלו. בעזרת הטבלה של האלי אפשר היה להעריך את תוחלת החיים הממוצעת לגברים ונשים באופן מדויק יותר מאי פעם.

העבודה על טבלת החיים הכניסה את האלי למצב רוח פילוסופי משהו. בהערות שבסוף המאמר הוא הוסיף כמה מילים בנימה אישית:

"פרט למסקנות שרשמתי קודם, ייתכן וניתן להסיק מהטבלאות שאל לנו להצטער על חיינו הקצרים, ולראות את עצמנו מרומים אם לא הגענו לגיל מופלג - שכן כפי שניתן לראות, מחצית מכל מי שבא לעולם מת לפני גיל 17. על כן, במקום שנתלונן על חיינו הקצרים, עלינו לקבל בסבלנות ובסלחנות את חיינו השבריריים, ולברך על כך שהצלחנו לשרוד אל מעבר לגיל שאליו מחצית מהאנושות לא מצליחה להגיע כלל."

טבלת החיים המשופרת של האלי הייתה קו פרשת המים בקשר שבין המתמטיקה לכלכלה. יותר ויותר מדענים החלו לגלות עניין בבעיות כלכליות, ביניהם מתמטיקאים דגולים כמו גודפריד לייבניץ', ניקולס ברנולי ואברהם דה-מואבר. חלפו מספר שנים עד שעולם העסקים אימץ את השיטות הסטטיסטיות של האלי, אך משעשו כן החלו הסוחרים להציע ללקוחותיהם מוצרים כלכליים שעד אז נחשבו למסוכנים מדי בשל הקושי שבהערכת תוחלת החיים - כמו למשל, ביטוח חיים. כבר בשנת 1759 הוקמה בארצות הברית - אז עדיין קולוניה בריטית - עמותה שמכרה ביטוח שכזה לטובת אלמנותיהם כמרים באזורי ספר וילדיהם. בשנת 1815 נוסדה 'קרן האלמנות הסקוטיות' שהציעה אף היא ביטוח חיים וביטוח פנסיוני - ומאוחר יותר הרחיבה את מעגל לקוחותיה גם אל מעבר לחוג המצומצם של אלמנות ויתומים. מאתיים שנים מאוחר יותר, קרן האלמנות הסקוטיות ממשיכה לעשות חיל גם בימינו עובדה שמעידה יותר מכל על תרומת גראונט והאלי ליציבותם של ארגונים כלכליים שכאלה. פרט לשמה, השריד היחידי למקורותיה ההיסטוריים של קרן האלמנות הסקוטיות הוא דמותה של האלמנה שמככבת בפרסומותיה. ואני מוכרח לציין שאם כל האלמנות הסקוטיות נראות כמו הדוגמניות בפרסומת, יכול להיות שהגברים הסקוטיים עשו בכל זאת עסקה לא רעה.

הבסיס המתמטי האיתן העלה לגדולה את פנסיית הזקנה. הראשונים שהציעו פנסיה שכזו היו חברות הרכבות בארצות הברית, במחצית השנייה של המאה ה-19. לחברות הרכבות, הארגונים העסקיים הגדולים ביותר באמריקה באותה התקופה, הייתה מוטיבציה גבוהה להציע לעובדיהן תכניות פנסיה: החברות היו זקוקות לידיים עובדות כדי לסלול פסי רכבת לרוחב היבשת, והפנסיה הייתה הטבה שסייעה להם למשוך עובדים. נוסף על כך, היא גם סייעה להם לשמר את העובדים הטובים ולמנוע מהם לעזוב - כיוון שרק מי שעבדו בחברה עשרים או שלושים שנה היו זכאים לפנסיה.

הצלחת פנסיות חברות הרכבות דירבנה ארגונים גדולים אחרים בארצות הברית להציע תכניות דומות לעובדיהם, למשל פנסיות לכבאים, למורים ולשוטרים. היה זה צעד חיובי מאוד לטובת העובדים, ללא ספק, אך תכניות הפנסיה הפרטיות היו עדיין בעלות צביון עסקי מובהק, ולא חלק ממדיניות חברתית כלשהי. כמעט כל החוקים שחלו על הפנסיות הללו היו מוטים בברור לטובת המעסיק: החברה הייתה יכולה לשנות את גובה קצבת הפנסיה או אף להפסיק אותה לגמרי מכל סיבה שהיא, ובכל זמן. אם הגימלאי הלך לעולמו לפני שהספיק לקבל את הכסף שהגיע לו, משפחתו לא זכתה בפיצוי כלשהו. השינוי במדיניות הפנסיה לטובת מה שנחשב כ'צדק חברתי' החל מעבר לים, באירופה, בזכותו של מדינאי שלמרבה האירוניה התנגד ל'צדק חברתי' בכל כוחו.
קאנצלר הברזל
אוטו פון ביסמארק (Bismark) היה ראש ממשלת פרוסיה - גרמניה של ימינו - מ 1862 ועד 1890. הוא נודע כאחד המדינאים הקשוחים ביותר ביבשת וזכה לכינוי 'קאנצלר הברזל'. דורסנותו התקיפה והבלתי מתפשרת אפשרה לביסמארק לאחד את הנסיכויות הגרמניות המפולגות למדינה אחת, והציבה את גרמניה על מסלול פריחה ושגשוג כלכליים.

המאה ה-19 עמדה בסימן עלייתן של תנועות חברתיות וסוציאליסטיות באירופה, שחבריהן ביקשו למוטט את הסדר החברתי הישן, למחוק את הבדלי המעמדות ולכונן משטרים שהטיבו עם המעמדות הנמוכים. ביסמארק היה נציגו המובהק של אותו 'סדר ישן': הוא היה בן למשפחה עשירה, שמרן בדיעותיו ומתנגד חריף לכל רעיון שהדיף ניחוח דמוקרטי. ביסמארק נאבק בתנועה הסוציאליסטית באותה דורסנות שבה פעל בכל מישור אחר: הוא עצר את מנהיגיה, מנע אסיפות והפגנות והשליך רבים מחבריה לכלא.

אך התנועה הסוציאליסטית המשיכה לצבור פופולריות בקרב המעמדות הנמוכים, וביסמארק ידע שעליו להציע לגרמנים אלטרנטיבה מעשית לרעיונותיה המסוכנים. על כן ב-1881 דרבן את הקייזר לצאת בהכרזה כי -

"ריפוי הפצעים החברתיים [בפרוסיה] לא יוכל להעשות על ידי דיכוי בלבד של המורדים הסוציאליסטים... אלא גם צריך להיות מאוזן באמצעות דאגה לרווחת העובדים... ותמיכה באלה שאינם יכולים להרוויח את לחמם בגלל נכות או זקנה. לאלה יש זכות לגיטימית לבקש מהמדינה שתתמוך מהם יותר שעשתה עד כה."

בשנת 1889 אימצה גרמניה את המדיניות החברתית המתקדמת ביותר בעולם עד אז, וייסדה הלכה למעשה את רעיון 'מדינת הרווחה'. אחד הנדבכים המרכזיים של מדינת רווחה זו הייתה תכנית פנסיה שלה היו זכאים כמעט כל עובדי המדינה, ושמומנה מתשלומים שהפרישו העובד והמעסיק באופן משותף.

גיל הפרישה שקבע ביסמארק - 70 שנה, שמאוחר יותר תוקן ל-65 שנה- הפך לתקן כלל עולמי שתקף גם בימינו. ישנה אגדה אורבנית לפיה ביסמארק בחר בגיל זה בגלל שהיה בעצמו בן 70 באותו הזמן - אך קרוב לוודאי שהיא אינה נכונה. לביסמארק היו שיקולים ציניים יותר, הוא ידע שתוחלת החיים של העובד הממוצע בגרמניה היא כזו שכמעט כל הזכאים לפנסיה ימותו בתוך שנים ספורות לאחר שיפרשו לגימלאות, ולא יהוו נטל כלכלי כבד מדי על המדינה.

צעדיו של ביסמארק נועדו, כאמור, לבלום את המהפכה הסוציאליסטית- אך בפועל הפכה המדיניות הגרמנית למודל לחיקוי עבור מדינות רבות וכך יישמה את הרעיונות הסוציאליסטיים בכל רחבי העולם. אפילו בארצות הברית, מעוז הקפיטליזם, התעוררה בשנות העשרים של המאה העשרים תנועה עממית רחבה שקראה לשיפור תנאי המחייה של אזרחים מבוגרים. תנועה זו הביאה בסופו של דבר לייסוד תכניות חברתיות למשל Social Secruity - המקבילה האמריקנית לביטוח לאומי שלנו - וחוקי פטור ממס שדירבנו את כל המעסיקים להציע תכניות פנסיה לעובדיהם.

המחצית השנייה של המאה העשרים נחשבת ל'תור הזהב' של הפנסיה. עובדים שיצאו לגמלאות בתקופה זו - גם בישראל - זכו לקצבאות גדולות יחסית שאפשרו להם לשמור על רמת חיים סבירה. למרבה הצער, עושה רושם שתור הזהב הגיע לסיומו. ישנה תמימות דעים בקרב המומחים שקצבאות הפנסיה שנקבל בעתיד יהיו נמוכות בהרבה מאלו שקיבלו הורינו, ושגיל הפרישה מהעבודה יועלה לשבעים שנה ואולי אף לשמונים שנה - אם נוכל בכלל להרשות לעצמנו לפרוש. הסיפור הבא יבהיר את הסיבות לשינוי דרמטי זה.
משבר קרנות הפנסיה הוותיקות
הסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל - או בקיצור, 'ההסתדרות' - מייצגת ציבור עובדים גדול ודואגת לזכויותיו. הפנסיה היא, כמובן, חלק בלתי נפרד מזכויותיהם של העובדים ולכן הקימה ההסתדרות בשנות החמישים קרנות פנסיה משלה שבהן היו חברים מאות אלפי עובדים בחברות וארגונים שהיו בבעלותה של ההסתדרות: בנק הפועלים, כור, המשביר לצרכן, תנובה, סולל בונה ועוד עשרות רבות של חברות גדולות.

כבר בשנות השישים החלו נשמעים קולות בתוך ההסתדרות ומחוצה לה שהתריעו על בעיות בקרנות הפנסיה. היו מנהלים בהסתדרות שטענו כי רין מספיק פיקוח על הקרנות, ושאם לא יעשה בדק בית רציני עלולות להיות לכך תוצאות חמורות שיעמידו בסיכון את כספי הפנסיה של העובדים. אך באותה התקופה הייתה ההסתדרות בשיא כוחה, והקשר ההדוק בינה ובין מפא"י - מפלגת השלטון - סייע להשתיק את הביקורת.

כלפי חוץ, נדמה היה שהכל כשורה: קרנות הפנסיה של ההסתדרות המשיכו לשלם בכל חודש קיצבאות לעמיתים שיצאו לפנסיה. אין בעיה. אך המהפך הפוליטי ועלייתו של הימין לשלטון בסוף שנות השבעים הביאו, בהדרגה, לחשיפת מימדיו האמיתיים של המשבר: שמונה קרנות פנסיה של ההסתדרות היו בצרות צרורות.

המשבר אליו נקלעו קרנות הפנסיה מכונה 'גרעון אקטוארי': חוסר איזון בין הנכסים שבידיהם, להתחייבויות העתידיות שלהן. נניח, לשם ההסבר, שהבטחתי לבת שלי סוכריה כשאחזור מהעבודה. אני עוצר בחנות וקונה סוכריה - מצבי, כהורה, לא יכול להיות טוב יותר. אבל מה יקרה אם אכנס הביתה, עם הסוכריה ביד, ואמצא את הילדה בסלון - יחד עם שני האחים שלה...תאמינו לי, אין משבר גדול יותר מאבא שיש לו סוכריה אחת ביד ושלושה ילדים צמאי דם. עדיף להחזיק סטייק נא בתוך כלוב של אריות: לפחות המוות יהיה מהיר יותר.

נחזור אחורה בזמן, אל הרגע שבו הייתי בחנות וקניתי את הסוכריה - זה הרגע שבו הייתי בגרעון אקטוארי. סך כל הנכסים שבידי לא עמד בהתחייבות העתידיות שלי. זה גם היה מצבן של קרנות הפנסיה של ההסתדרות: סך כל ההתחייבויות שלהן לעמיתים שייצאו לפנסיה בעתיד היו גבוהות בעשרות אחוזים מהנכסים שברשותן - הפרש שהתבטא בחובות עתידיים של עשרות מיליארדי שקלים.

כיצד הגיעו קרנות הפנסיה למצב עגום זה?

מספר סיבות תרמו למשבר. הראשונה היא הטבות וזכויות מפליגות שהעניקה ההסתדרות למגזרים מסוימים - כמו עולים חדשים וועדי עובדים חזקים במיוחד. לא תמיד הובאו בחשבון ההשלכות העתידיות של ההתחייבויות האלה, במיוחד אם היו להטבות יתרונות פוליטיים בהווה.

הסיבה השניה, ואולי משמעותית יותר מקודמתה, קשורה לנסיבות שאיתן פתחתי את הפרק: עלייה בתוחלת החיים הממוצעת של האוכלוסיה. בשנת 1970 הייתה תוחלת החיים של האזרח הישראלי הממוצע כשבעים שנה. כיום, תוחלת החיים עומדת על 80 שנה לגברים ו-84 שנים לנשים - או במילים אחרות, תוספת של למעלה מעשר שנות חיים בממוצע לאחר גיל הפרישה. לשינוי זה הייתה השפעה דרמטית על ההתחייבויות העתידיות של קרנות הפנסיה של ההסתדרות: בהמשך לדוגמא הקודמת, זה כאילו שבעוד חצי שעה יגיעו לביקור גם בני הדודים של הילדים, וגם הם ירצו סוכריה.

זאת ועוד, הנחת היסוד של הקרנות הייתה שחלק ניכר מכספי הפנסיה של הגימלאים יגיע מהפרשות השכר של ציבור העובדים הצעיר יותר: במילים אחרות, הדור הצעיר יממן את הפנסיה של הדור המבוגר - וכשהדור הצעיר ייצא לגמלאות, הדור שיבוא אחריו יממן את הפנסיה שלו וכן הלאה. העקרון הזה עובד נהדר בצבא: כשאתה טירון, אתה טוחן שמירות ומטבחים בידיעה שביום מן הימים תהיה סמל ומישהו אחר יטחן במקומך...אך העלייה בתוחלת החיים טרפה את הקלפים לקרנות הפנסיה: אחוז הפנסיונרים מכלל האוכלוסיה הולך ועולה, ובהתאמה הולך ויורד אחוז העובדים הצעירים. מכאן שלדור הצעיר לא תהיה יכולת לממן את כספי הפנסיה של הדור המבוגר.

לכל אורך שנות השמונים נעשו נסיונות לפתור את המשבר באמצעות רפורמות בזכויות המבוטחים והעלאת התשלומים החודשיים שהפרישו העובדים לקרנות - אך כל אלה רק האטו את הצמיחה בגרעון ולא עצרו אותו. בשנת 1994 החליטה הממשלה כי כלו כל הקצין: אם לא יינקטו צעדים קיצוניים, קרנות הפנסיה יקרסו ומאות אלפי עובדים - רבים מהם מהשכבות החלשות באוכלוסיה - יאבדו את כל כספי הפנסיה שלהם. כצעד ראשון החליטה הממשלה לסגור את קרנות הפנסיה של ההסתדרות למצטרפים חדשים: מי שמבוטח בקרנות הוותיקות יישאר חבר בהן, אך כל עובד שיצטרף למעגל החסכון לפנסיה הופנה לקרנות פנסיה חדשות שהוקמו לצורך זה בשנת 1995.

ב-2003 יזמה הממשלה חקיקה שכונתה 'הסדר קרנות הפנסיה הגרעוניות'. במסגרת ההסדרף הולאמו הקרנות הותיקות והשליטה בהן עברה מההסתדרות למדינה. קרנות הפנסיה החדשות שהוקמו ב-1995 נמכרו לחברות ביטוח ובתי השקעה פרטיים - והכסף שנתקבל מהמכירה הוזרם לטובת כיסוי הגרעון. נקבעו תקנות שעזרו לייצב את הגרעון ושיפרו את יציבותן הפיננסית של הקרנות הותיקות. אך אפילו צעדים קיצוניים אלה לא הספיקו, ולמדינה לא הייתה ברירה אלא קחת את נטל חובן של הקרנות על כתפיה: הממשלה התחייבה להעמיד לרשות קרנות הפנסיה הותיקות סיוע בסך של 73 מיליארדי שקלים. נטל החוב הזה יעיק על משלמי המיסים במשך שלושים וחמש שנה.

המשבר החמור בקרנות הפנסיה הוותיקות הביא לשינויים דרמטיים בחוקי הפנסיה: למעלה מעשר 'רפורמות' ושינויי חקיקה בתוך עשור ומחצה. המשותף לרוב השינויים האלה הוא הרצון לדאוג ליציבותן של קרנות הפנסיה החדשות, כדי שלא יקרסו גם הן בעוד כמה עשרות שנים - ובמקביל, העברת האחריות על ניהול הפנסיה מידי הממשלה והמעסיקים לידיהם של העובדים עצמם.

אחד השינויים המהותיים בתחום הפנסיה הוא המעבר מפנסיה בשיטת 'קרן זכויות' לשיטת 'קרן צוברת'. קרן זכויות היא פנסיה שבה זכויות הגימלאי מובטחות לו מראש: למשל, גובה הגמלה החודשית יהיה כך וכך אחוזים מממשכורתו האחרונה. זו הייתה השיטה שבה פעלו קרנות הפנסיה הוותיקות, וזו גם הייתה אחת הסיבות המרכזיות לנפילתן: בשיטת קרן זכויות, אין קשר ישיר בין המחוייבויות של קרן הפנסיה ובין מצבה הפיננסי. האנלוגיה, בדוגמא הקודמת, היא מצב שבו אני מבטיח לילדים שלי שאביא לכולם סוכריות כשאחזור מהעבודה - בלי קשר לכמות הסוכריות שיש לי בפועל באותו הזמן. כפי שראינו במקרה של קרנות הפנסיה הותיקות, יציבותן של הקרנות אינה מובטחת והיא תלויה בגורמים דמוגרפיים וכלכליים שלאיש אין שליטה עליהם. גם אם גורמים אלה משתנים באופן ניכר ביחס להערכות המקוריות, ההתחייבויות של הקרן אינן משתנות - והיא עלולה להכנס לגרעון אקטוארי ולקרוס.

אי לכך, הפנסיה המקובלת במשק כיום היא פנסיה בשיטת 'קרן צוברת', או בשמה השני 'קרן תשואה'. בשיטה זו, הכסף שמפרישים העמית והמעסיק מהמשכורת החודשית נצבר לאורך השנים ואז, כשהעובד פורש לגמלאות, מחלקים את הסכום הצבור לפי מקדם המרה כלשהו - והתוצאה המתקבלת היא סכום הגמלה החודשית. לדוגמה, אם לאורך שנות עבודתו צבר העמית בקרן הפנסיה מיליון שקלים, ומקדם ההמרה הוא 200 - גובה הקבצה החודשית יהיה חמשת אלפים שקלים. במילים אחרות, קרן הפנסיה היא כמו ג'ריקן שהעובד ממלא אותו במשך חמישים שנה, כדי שיוכל למזוג ממנו כוסות מים בכל חודש לאחר הפרישה.

היתרון הגדול בשיטת קרן צוברת הוא החסינות המובנת שלה כנגד בעיות גרעון כמו אלה שפקדו את קרנות הפנסיה הוותיקות של ההסתדרות. הכסף שהעמית יקבל לעת זקנה הוא אותו הכסף שחסך בצעירותו, כך שהסכנה שקרן הפנסיה תיכנס לקשיים בעקבות החלטות כלכליות שגויות כאלה ואחרות הוא נמוך יותר. דהיינו, לקרן הפנסיה תמיד יהיה מהיכן לשלם את הגמלה לעמית, והמדינה לא תצטרך להתערב ולהציל אותה.

מאידך, חלק מהחלטות הממשלה עוררו ביקורת חברתית נוקבת. שיטת קרן צוברת נחשבת כפחות טובה לעובדים שכן היא נשענת על כמה הנחות יסוד שלא תמיד מתקיימות - ויש אומרים שכמעט ודאי שלא יתקיימו. למשל, רק אם עבדת קשה לאורך עשרות שנים תצליח לצבור מספיק כסף כדי שקצבת הפנסיה שלך תהיה בגובה סביר. לא כולם יכולים לעמוד בתנאים האלה: למשל, נשים שמקריבות את הקריירה שלהן לטובת השקעה במשפחה ובמשק הבית לא תצבורנה כסף רב בקרן הפנסיה - והגמלה שהן צפויות לקבל בגיל זקנה תהיה זעומה.

בנוסף, הרפורמות הביאו לשינויים באפיקים שבהם הושקעו כספי החסכונות הפנסיוניים. עד שנת 2003, 70% אחוזים מכספי הקרנות הושקעו באפיקים בטוחים ואמינים מאד, כמו אגרות חוב ממשלתיות, והשאר באפיקים שנחשבו מעט פחות בטוחים. בעקבות הרפורמה, המצב התהפך: רק 30% מכספי החסכונות מושקע באגרות חוב הממשלתיות והאמינות, ושאר הכסף הופנה להשקעות בשוק ההון, במסלולים בעלי דרגות שונות של סיכון. למשל, בחלק מהמקרים רכשו קרנות הפנסיה אגרות חוב של חברות מסחריות. כשנקלעו חלק מהחברות לקשיים כלכליים, קרנות הפנסיה ספגו הפסדים שפגעו בתשואה שהן אמורות להשיג עבור החוסכים.

מהצד השני, ראוי להזכיר כי הממשלה קיבלה גם כמה החלטות שיש להן השפעות חברתיות חיוביות: למשל, החל מ-2008 חלה החובה על כל מעסיק בישראל להפריש כספים לקרן פנסיה של עובדיו. זו לא תהיה, כנראה, פנסיה גבוהה, אך היא ללא ספק מיטיבה עם עובדים שלפני כן לא היו מכוסים כלל בביטוח פנסיוני.

תחום הפנסיה מורכב ועשיר בנהלים, חוקים ונוסחאות, אך מהשתלשלות האירועים שתיארתי קודם עולה תמונה ברורה גם למי שאינו כלכלן מנוסה. בניגוד לימים הטובים של 'תור הזהב', העובדים בימינו אינם יכולים להרשות לעצמם להניח שהפנסיה שלהם מובטחת ושאם רק ימשיכו להפריש בכל חודש חלק ממשכורתם לקרן הפנסיה באופן סדיר - יוכלו לפרוש לחיים נוחים בגיל מבוגר. האחריות על עתיד הפנסיה עברה לידיים שלנו: גובה ההפרשות החודשיות, דמי הניהול שגובים מאיתנו, רמת הסיכון שבה מושקע הכסף שחסכנו - כל אלה יקבעו מה תהיה רמת החיים שלנו כשנצא לפנסיה. לא בכדי ממליצים כל הכלכלנים להתחיל לחסוך לפנסיה בגיל צעיר ככל שאפשר, ולא למשוך את כספי הפיצויים בכל פעם שעוברים לעבודה חדשה: הכספים האלה הם, מילולית, כספי הפנסיה שלנו. מי שלא יקדיש תשומת לב לנעשה בקרן הפנסיה שלו עלול לגלות בעוד כמה עשרות שנים שהקצבה החודשית שלו נמוכה בעשרות אחוזים מהמשכורת שנהג להרוויח בזמן שעבד. ללא ספק יהיו כאלה שיגלו שהירידה בהכנסה החודשית שלהם היא כה דרסטית, עד שהם אינם יכולים להרשות לעצמם כלל לפרוש לגמלאות: במקום לטייל בחו"ל או ללכת לים כל יום, הם יהיו חייבים להמשיך ולעבוד גם בעשור השביעי והשמיני לחייהם.

פתחתי את הפרק בשאלה 'כיצד ייראה עולמנו בשנת 2050?'. לחלק מאתנו, העתיד יהיה מזהיר ללא ספק. לחלק אחר, עם זאת, העתיד עלול להראות באופן מדאיג כמו העבר: חזרה אל הימים שלפני אוטו פון ביסמארק, הימים שבהם הפרישה לחיים נוחים בגיל הזהב הייתה לא יותר מפנטזיה. יש סופרי מדע בדיוני ששיערו שבעתיד נמציא מכונת זמן... אינני חושב שזו המכונה שאליה התכוונו.
הורד למחשב (mp3) * הרשמה לעדכונים בדוא"ל על פרקים חדשים
https://ranlevi.podbean.com/mf/play/rxdnat/EP135_Pensions.mp3
קרא עוד בנושאים דומים:

ההיסטוריה של השפה העברית

צופן מתוחכם, או ג'יבריש מוחלט? על כתב יד וויניץ'

אגדות אורבניות ותאוריות קונספירציה

אודות:

# data[].attributes.attachment_link.title
ההיסטוריה של הפנסיה | פודקאסט עושים היסטוריה עם רן לוי

# data[].attributes.attachment_link.description
כולנו רוצים להזדקן בכבוד, ומקווים שנוכל לכלכל את עצמנו ביום שלאחר הפרישה מהעבודה. אך שינויים דמוגרפיים בקנה מידה גלובלי מאיימים על למעלה ממאה שנות קדמה ורווחה חברתית - ועל הפנסיה של כל אחד מאיתנו...כיצד נוצרה הפנסיה המודרנית, ומה יהיה עתידה? אם תשאלו מהנדס אלקטרוניקה כיצד ייראה עולמנו בשנת 2050, הוא ודאי יספר לכם על מחשבים מתוחכמים בעלי אינטליגנציה מלאכותית.

# data[].attributes.headline
פודקאסט  על עתיד העב

# data[].attributes.body
פודקאסט  על עתיד העבודה

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
עושים היסטוריה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כשהיינו ילדים, חשבנו שיום יבוא ותהייה לנו עוזרת בית רובוטית וגנן אנדרואידי. למרבה ההפתעה, עושה רושם שדווקא בעלי מקצוע אלה יכולים להיות רגועים: המחשבים עומדים להחליף דווקא את מי שלא ציפו לכך...כיצד ייראה שוק העבודה בעוד עשרים שנה, וכיצד תתמודד החברה האנושית עם השינויים החברתיים העמוקים שיבואו בעקבות מהפכת התעסוקה הקרובה?

בצבא, שירתתי כמפקד ספינת 'דבור' בחיל הים. תפקידן של ספינות הדבור בשגרה הוא 'בט"ש' - ביטחון שוטף - מילת הקוד הצה"לית לפעילות חשובה... אבל משעממת. ספינות הדבור מפליגות לאורך הגבולות הימיים, מפטרלות הלוך ושוב, מערבה ומזרחה, צפונה ודרומה... יום ועוד יום, ועוד שבוע, ועוד שנה. זו הסיבה שלא ממש הופתעתי כששמעתי לפני מספר שנים שחיל הים מתכנן להכניס לשירות ספינות סיור מדגם 'פרוטקטור'. הפרוטקטור היא ספינה בלתי מאוישת: ניתן לשלוט על מערכות הבקרה והנשק שלה מהחוף, ויש לה אף יכולת פעולה עצמאית מסוימת. ספינה אוטונומית שכזו היא מועמדת מצוינת להחליף את ספינות הדבור המאוישות בשגרה: אחרי הכל, מחשבים אינם משתעממים, או מחליטים לקפוץ למים עם כל החיילים של הספינה, ואז פתאום עוברת לידם ספינה ועליה קצין בכיר, שמעמיד את מפקד הדבור למשפט ו...(*שיעול*) אתם מבינים למה אני מתכוון.

עושה רושם שאני עומד להיות בחברה. ביל גייטס, נשיאה המיתולוגי של מיקרוסופט, טוען שעובדים רבים -במגוון מקצועות - עומדים להיות מוחלפים בעתיד הלא רחוק על ידי מכונות מתוחכמות. בדברים שנשא בכנס במרץ 2014, אמר כך:
"החלפה של משרות בתוכנות, בין אם אלו משרות של נהגים או מלצרים או אחיות - מתקדמת בהתמדה. לאורך זמן הטכנולוגיה תפחית את הדרישה לעבודה, במיוחד בקצה התחתון של סקאלת כישורי העבודה. בעוד עשרים שנה, הדרישה לכישורים רבים תהיה נמוכה בהרבה משהיא כיום. אני לא חושב שהרבה אנשים בימינו מבינים את זה."
גייטס הוא רק אחד משורת כלכלנים, הוגי דעות ופוליטיקאים רבים שטוענים שהקדמה הטכנולוגית עומדת לשנות את מפת שוק העבודה העולמי באופן דרמטי. קדמה זו מתבטאת בשני מישורים עיקריים. הראשון הוא אוטומציה - העברת משימות ותפקידים מבני אדם למחשבים ולמכונות, למשל החלפת רתך אנושי בזרוע רובוטית מדויקת ומהירה יותר. המישור השני הוא שיפור תהליכים: התפתחויות טכנולוגיות ש'חותכות' פיסות שלמות משרשרת הייצור ומייתרות את הצורך בבני האדם שמילאו אותן. דוגמה לשיפור תהליך שכזה היא טכנולוגיה שמאפשרת לייצר משטחי מתכת כך שאין כלל צורך לרתך אותן יותר זו לזו, ומכאן שאין עוד צורך ברתך האנושי או בזרוע רובוטית שתחליף אותו.

התוצאה, בשני המקרים, זהה: העובד האנושי הולך הביתה. זו אינה תופעה חדשה, כמובן: מחרשות רתומות לשוורים החליפו את השרירים האנושיים בשדות, ומשאבות יד תפסו את מקומם של בני אדם שמשכו דליי מים מהבאר. ההבדל הוא שאותם עובדי השדות ושואבי המים לא נותרו מובטלים לנצח: כמעט תמיד ניתן היה למצוא תחום אחר שבו היה לכישורים או לשרירים שלהם ביקוש. הוגי הדעות בימינו, לעומת זאת, חוששים שהקדמה הטכנולוגית תביא לאבטלה מסוג אחר - אבטלה מערכתית: מצב שבו חלק ניכר מאוכלוסיית העובדים מוחלפת במחשבים ובמכונות, ואין להם לאן ללכת. הטכנולוגיה הפכה את הכישורים שלהם למיותרים במידה כזו, עד שהאלטרנטיבה היחידה שנותרה להם היא לשבת בבית.

השאלה שתעמוד במרכז פרק זה היא - כיצד ייראה שוק העבודה בעתיד? כיצד תשפיע הקדמה הטכנולוגית על האבטלה, ועל המבנה החברתי במדינות המתועשות? לשם כך אציג שני תרחישים אפשריים - שתי גרסות היפותטיות של החיים בעולמנו בעוד שלושים שנה. הראשונה תהייה אופטימית, והשנייה... לא ממש.
"השניים באוגוסט, 2044. היום קמתי בשעה עשר וחצי, ירדתי למטבח והזמנתי ממדפסת המזון שייק פירות. אחחח... אין כמו שייק פירות על הבוקר. הטעם האקזוטי של פירות טרופיים נותן לי אנרגיה לכל היום. אין מה להגיד: החיים טובים. אני לא מבין איך חייתי לפני שלושים שנה: לקום כל בוקר בשש וחצי, להתקע בפקקים, בלי זמן לכוס קפה??.. .טירוף, אני אומר לכם. מאז שהתכנה הזו, 'מהנדס 3000', החליפה אותי בעבודה, אני קם ביקיצה טבעית ולא פותח את העיניים בלי שיק פירות. מאז ש'פודקאסטר 4000' החליפה אותי ב'עושים היסטוריה!', אפילו יש לי זמן לשחק במשחקי מחשב כל היום! זה מזכיר לי שהמאזינים טוענים שהבדיחות שלי חוזרות על עצמן מדי פעם, צריך לבדוק את ההגדרות של התכנה. נו, טוב, אין מה למהר: יש לי את כל היום..."
אחד הכינויים המקובלים לאדם שמפגין סלידה עמוקה מטכנולוגיה הוא 'לודיט'. מקור הביטוי הוא מתנועה חברתית בשם 'הלודיטים' (Luddites) שצמחה באנגליה בשנים הראשונות של המאה התעשייתית, ראשית המאה ה-19.

המהפכה התעשייתית הייתה תקופה של טלטלה עזה בחייהם של אנגלים רבים. התיעוש המהיר והניצול ההולך וגובר של מנועי קיטור חדשניים הביא לשינויים מרחיקי לכת בכל תחום כמעט: רכבות קיטור החליפו את כרכות הסוסים, מחרשות ממונעות דחקו את רגלי האיכרים בשדות ופסי ייצור המוניים החליפו בעלי מקצוע כגון קדרים, נפחים ואורגים. אנשים שלא הצליחו למצוא עבודה בפריפרייה נהרו לערים הגדולות, שם עבדו שעות ארוכות במפעלים גדולים, השתכרו פרוטות וחיו בדוחק בשכונות צפופות. התנאים הקשים יצרו אי-שקט חברתי ואווירה נפיצה.

במרץ 1811 הפך אי-השקט הפך למחאה סוערת. הפגנה למען תנאי שכר הוגנים יותר בעיר נוטינגהם הפכה להתפרעות אלימה, ויחידות צבא נקראו לעיר כדי לפזר את ההמונים. החיילים פיזרו את ההתפרעות - אך הגפרור הוצת והבעירה החלה.

נוטינגהם הייתה אחד ממרכזי הטקסטיל הגדולים של אנגליה. תעשיית הטקסטיל הייתה אחת מהתעשיות שהושפעו באופן העמוק ביותר מההתפתחויות הטכנולוגיות של המהפכה התעשייתית. נול אוטומטי שהומצא בשנת 1801 היה מסוגל להפיק בדים אכותיים עם דוגמאות ועיטורים מתוחכמים במהירות וביעילות שידיים אנושיות לא היו מסוגלות להתחרות בה, ובזמן קצר תפס את מקום האורגים האנושיים. עבור המפגינים, הנול האוטומטי סימל את התיעוש שגרם לכך שהם עובדים שבעה ימים בשבוע בשכר רעב, ועוד באותו הלילה תקפו המתפרעים מפעל טקסטיל והרסו את מכונות האריגה שבו.

בתוך ימים ספורים התפשטו המהומות בנוטינגהם לערים נוספות. אלפי עובדים ממורמרים וכועסים הפגינו, חילקו עלונים, פרצו למפעלים ולבתי מלאכה והשמידו מכונות ונולים. בעלי מפעלים ואנשי ממון נרדפו והוכו, חלקם עד מוות. מנהיג המחאה, והאיש שנתן את שמו לתנועה כולה, היה 'גנרל לוד', שכונה גם 'המלך לוד'. למרות ששמו הופיע בעלונים ושלטי מחאה רבים, סביר להניח שהיה מדובר בדמות בדיונית ולא במנהיג אמתי - מעין 'רובין הוד' דמיוני שהמפגינים שאבו ממנו השראה וכוח.

ממשלת אנגליה הגיבה להתפרעויות ביד קשה. האנגלים היו מסובכים באותם הימים במלחמה כנגד צבאו של נפוליאון, והשלטון חשש שהמהומות יתפשטו לכל רחבי הממלכה ויפריעו למאמצי המלחמה. הממשלה הזרימה כוחות צבא גדולים לאזור נוטינגהם - למעשה, בשיא המהומות פעלו כנגד הלודיטים חיילים רבים יותר מאשר היו בשדה הקרב נגד נפוליאון - וההפגנות דוכאו בנוקשות ובאלימות. עונש מוות הוכרז כנגד כל מי שייתפס פוגע במכונה תעשייתית. עשרות מתפרעים נהרגו, רבים נוספים נפצעו ואחרים נתפסו והוגלו למושבת העונשין באוסטרליה. מחאת הלודיטים דוכאה באופן סופי בשנת 1817, והשקט חזר לשכונות הפועלים העניות.

מאז ועד היום, כאמור, 'לודיט' הוא כינוי לכל מי ששונא טכנולוגיה - אך רבים מההיסטוריונים המודרניים אינם מסכימים עם ההנחה שהשנאה לטכנולוגיה היא זו שדחפה את הלודיטים לעשות את מה שעשו. היסטוריונים אלה גורסים כי מחאתם של הלודיטים הייתה כנגד תנאי ההעסקה המחפירים שלהם, וההתקפות על מכונות תעשייתיות היו רק ביטוי של אותו הזעם. אילו היו המכונות מביאות לכך ששכרם של הלודיטים היה עולה ותנאי חייהם משתפרים, סביר להניח שלא היו מפנים את זעמם כלפיהן.

כך או כך, למרות כשלון מאבקם של הלודיטים, זכו בסופו של דבר בני מעמד הפועלים במבוקשם. במהלך המאה ה-19 הלכה כלכלתה של בריטניה ופרחה, והיתרונות שבאו בעקבות פריחה זו חילחלו גם אל המעמדות הנמוכים. ממוצע השכר בבריטניה יותר משילש את עצמו במרוצת המאה ה-19, ילדים רבים יותר מאי פעם זכו לחינוך גם מעבר לבית הספר היסודי, ותנאי החיים בערים השתפרו לאין ערוך. הטכנולוגיה שהלודיטים חששו שתפגע במעמד הפועלים, דירבנה תהליכים חברתיים שבסופו של דבר הביאו לזכויות רבות יותר עבור מעמד זה. בפרט, המהפכה התעשייתית לא הביאה לאבטלה מערכתית ורחבת הקף שהרי על אף העלמות בעלי מקצוע כמו נפחים ואורגים, בטווח הארוך הלך הביקוש לידיים עובדות והתרחב. הדבר היה נכון גם לגבי מדינות מתועשות אחרות ונותר תקף גם לכל אורך המאה העשרים. עובדה היא שלמרות שהטכנולוגיה הלכה והתקדמה במאה השנים האחרונות, ואוכלוסיית העולם גדלה בקצב הגדול ביותר אי פעם בתולדות האנושות - עדיין יש מספיק עבודה כמעט לכולם, ושעור האבטלה במדינות המתועשות נותר ברמת האחוזים הבודדים, רוב הזמן.

הכלכלנים מכנים תופעה זו בשם 'הכשל הלודיטי': אם חששם של הלודיטים מפני התקדמות טכנולוגית שתביא לאבטלה ולעוני רחבי היקף היה מתממש, כולנו היינו צריכים להיות עניים ומובטלים - שהרי הטכנולוגיה הלכה והתקדמה לאורך השנים. איננו עניים ואיננו מובטלים, ולכן הלודיטים - בין אם אכן התנגדו לטכנולוגיה או רק מואשמים בכך על לא עוול בכפם - טעו.

הכשל הלודיטי הוא אחד הטיעונים המרכזיים שבהם נעזרים קבוצה גדולה של כלכלנים שטוענים שאין לנו סיבה אמתית להיות מודאגים מהשפעות הקדמה הטכנולוגית על שוק העבודה. המחשבים נעשים מתוחכמים יותר ויותר, אבל תמיד תהייה עבודה לכל מי שירצה בה, ורמת החיים הממוצעת תלך ותעלה. הם מצביעים על לקחי העבר מימי המהפכה התעשייתית: גם אז גרמה הטכנולוגיה המתקדמת לאבטלה ולאי שקט חברתי, אבל בטווח הארוך לא הייתה סיבה של ממש לחשוש.

הכלכלנים מאסכולה זו גורסים שטכנולוגיית ייצור מתקדמת תביא להוזלת עלות הייצור של מוצרים רבים. מחירם של מוצרים יירד, ולכן ללקוחות יהיה יותר כסף פנוי כדי לרכוש מוצרים ושרותים חדשים שפעם לא הירשו לעצמם: למשל, לטוס לחופשות בחו"ל או לקנות טלוויזיות מתוחכמות יותר. השרותים והמוצרים החדשים יביאו לצמיחת הכלכלה והתרחבותה, והיא תגביר את הדרישה לידיים עובדות אנושיות בתחומים אחרים. דהיינו, בטווח הקצר תיתכן אבטלה אצל אותם בעלי מקצוע שהוחלפו על ידי המחשב והרובוט, אבל בטווח הארוך תהיה להם עבודה, ותנאי החיים של כולנו ישתפרו כפי שהלכו והשתפרו לכל אורך המאה העשרים. במילים אחרות, מה שהיה - הוא שיהיה.

הוגי הדעות מהאסכולה האופטימית טוענים שבחברה שבה הטכנולוגיה גורמת למוצרי צריכה רבים להיות זולים מאוד, עוני אינו עוני אמתי: ברור שיהיו עשירים יותר ועשירים פחות, אבל רמת החיים הממוצעת תהיה גבוהה ואף אחד לא יהיה רעב. בעלי מקצוע שהוחלפו במחשבים מתוחכמים יוכלו תמיד למצוא עבודה בתחומים שבהם מחשבים אינם יכולים להחליף בני אדם: אמנות, יועצי זוגיות ומדריכי יוגה, לשם הדוגמה. במילים אחרות: אין מה לדאוג, ואל תקשיבו לפסימיסטיים. הטכנולוגיה תביא לעולם טוב יותר.
"יומני היקר, המשך. אני יודע שכבר כתבתי את זה אלף פעם, אבל החיים באמת יפים... אני והאישה קופצים לבקר את הילדים עוד מעט. יש לי כל כך הרבה זמן לראות את הנכדים, שכמעט נמאס להם ממני. התחלתי ללמוד יוגה, דרך אגב, אצל דינה בר מנחם. מאז ש'עורך לשוני 5000' החליף גם אותה, היא עברה ללמד יוגה. אני חושב שאתמיד בזה: תנוחת הלוטוס טובה לגב שלי וחוץ מזה... מה כבר יש לי לעשות כל היום?..."
זו הייתה, כאמור, גרסא אפשרית ראשונה של המציאות העתידית שבה נחייה. לא כולם מסכימים עמה.
"השניים באוגוסט, 2044. השעון המעורר שוב פעם התקלקל, וקמתי רק בעשר וחצי בבוקר. השעונים הזולים האלה עולים גרושים, אבל שווים לתחת. גם המכונה של השייקים, אותו דבר: עשרים פעם אני לוחץ על הכפתור של הפירות הטרופיים, אבל מקבל נוזל מגעיל עם טעם מוזר שגורם לי לבחילה במשך כל היום. אין מה להגיד: החיים בזבל. אני כל כך מתגעגע לחיים שהיו לי לפני שלושים שנה: לקום בבוקר, להתגלח כמו בן אדם, לשתות איזה כוס קפה עם החבר'ה בעבודה... אלו היו החיים, אני אומר לכם. מאז שהתכנה הזו, 'מהנדס 3000' תפסה את המקום שלי בעבודה, אין לי מה לעשות. אני מרוח במיטה כל הבוקר, ואין לי כסף אפילו לשדרג את המכונה של השייקים. פעם כתבתי 'עושים היסטוריה!', אבל מאז ש'פודקאסטר 4000' החליף אותי גם שם, אפילו את זה כבר אין לי. רציתי לחזור ולהפיק את התוכנית, אבל המאזינים טוענים שהבדיחות של המחשב מוצלחות יותר. אז אני כל היום יושב ומבזבז את הזמן עם משחקי מחשב... מה כבר יש לי לעשות כל היום?.."
בדומה לציטוט של ביל גייטס שפתח את הפרק, הוגים רבים טוענים שהקדמה הטכנולוגית עלולה להביא לשינויים מעמיקים מאוד בשוק העבודה העולמי - שינויים שלא בהכרח ייטיבו עם רוב האוכלוסיה. גישתם מתבססת על ההנחה כי 'מה שהיה, לא בטוח שיהיה'.

במדע הבדיוני, הרובוטים והמחשבים עושים כמעט תמיד תפקידים פשוטים ומלוכלכים שבני אדם אינם אוהבים לעשות: ברוב הסרטים נמצא את הרובוטים במפעלים רועשים, מנקים רצפות, גוזמים עצים ומבצעים מטלות לא נעימות דומות. בעולם האמתי יש, כמובן, רובוטים גם בתפקידים אלה - אבל לא בהיקף שסופרי המד"ב שיערו לעצמם. רובם המכריע של המנקים והגננים הם בני אדם, וגם במפעלים מתוחכמים יש עדיין בני אדם בכל פינה. כפי שגילינו במרוצת העשורים האחרונים, אופיו של המחשב הוא כזה שקשה מאד להיעזר בו כדי לגזום עצים - אבל קל מאוד להיעזר בו בפעולות שקשורות במידע ועיבוד, כמו למשל ביצוע חישובים מורכבים או חיפוש במאגרי מידע גדולים. התוצאה היא שאט אט אנו מגלים שמי שמוחלף על ידי המחשב אינם המנקים והגננים - אלא עורכי הדין, רואי החשבון, המהנדסים, הרופאים ושאר בעלי מקצועות הצאוורון הלבן.

פרופסור דיוויד אוטור מאוני' MIT היטב להגדיר את המצב החדש שנוצר:

"הפרדוקס הוא שמסתבר שכל דבר שנראה קשה מנקודת המבט של בני אדם, דווקא לא קשה לתכנת - וכל דבר שנראה קל דווקא קשה לתכנת. קל לנו יותר לתכנת מחשב שישחק שחמט ויהיה בלתי מנוצח, מאשר לתכנת מחשב שיידע לרוקן מדיח כלים, למשל. אז מה שקרה זה שמשרות שדורשות מיומנות יחסית - משרות פקידותיות, למשל - עברו אוטומציה. פעם פקידות היתה עבודה של אנשים מיומנים ביותר. פקידים היו משכילים במיוחד: הם סיימו לימודי תיכון, הם ידעו לנהל חשבונות. ככל שהחינוך השתפר המקצוע הזה נהפך לפחות יוקרתי, אבל עדיין טוב למדי, כי היתה דרושה מיומנות כדי לעשות אותו. אבל זה נשחק יותר ויותר ככל שהטכנולוגיה התקדמה. זאת ההפתעה הלא נעימה שטומנת הטכנולוגיה לבעלי מקצועות מסוימים."

מי הם אותם 'בעלי מקצועות מסוימים' אשר פרופ' אוטור מאמין כי צפויה להם הפתעה לא נעימה בעתיד? במחקר שהתפרסם ב-2013 טענו זוג חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד כי כמעט חמישים אחוזים מהמשרות הקיימות כיום עומדות להיעלם בתוך מספר עשורים. מקצועות בתחום התחבורה - נהיגת מוניות ומשאיות, למשל - ייעלמו כשהמכוניות האוטונומיות שמפתחות גוגל וחברות רבות יעלו על הכבישים. מקצועות משרדיים כגון ראיית חשבון ועריכת דין נמצאים בסיכון בעקבות פיתוחם של מחשבים בעלי בינה מלאכותית מתוחכמת. לא סביר להניח שנמצא טייסים אנושיים בתא הטייס בעוד עשרים שנה.

זאת ועוד, גם מקצועות שבהם סביר להניח שלא ניתן יהיה להחליף בקלות את בני האדם במחשבים - עשויים בכל זאת לסבול משחיקה מסוימת כשחלק הולך וגדל של הפעילות יעבור לידי המחשב. דוגמה עדכנית היא שירות בשם 'הטורקי המכני' (Mechanical Turk) שמציעה חברת אמזון. אמזון מציעה לגולשים לבצע פעולות פשוטות וקצרות שמחשבים אינם מסוגלים לעשות, ולקבל תמורתן סכומי כסף זעירים - עשרות סנטים עד דולרים בודדים, בדרך כלל. פעולות אלה יכולות להיות, למשל, מתן כותרות לתמונות, תיוג תמונות לפי הנושאים המופיעים בהם, או קריאה ואישור של תגובות גולשים באתרים מסחריים. אמנם יש אנשים, בעיקר במדינות לא מפותחות, שמצליחים להוציא את לחמם בעבודות שכאלה - אבל קשה לומר על פעולות כגון תיוג תמונות ואישור תגובות שהן מרתקות או מאתגרות במיוחד.

אותה מגמת שחיקה וכרסום במידת העניין והאתגר קיימת גם במקצועות מורכבים בהרבה. למשל, התכנות שבהן נעזרים מהנדסים הולכות ונעשות מתוחכמות יותר משנה לשנה, ו'נוגסות' בנפח העבודה שפעם היה נחלתו של המהנדס האנושי. בתחום האלקטרוניקה, ניתן כיום להזין את הדרישות והאילוצים מהמוצר לתכנה מתאימה - והיא מפיקה שרטוט של מעגל חשמלי שבסבירות גבוהה יעשה את העבודה. המהנדס עדיין נדרש לבדוק את השרטוט ולוודא את תקינותו - אבל זו עבודה שנחשבת למעניינת ומאתגרת הרבה פחות מאשר פיתוח עצמאי של מעגל חשמלי. המהנדס יכול, עקרונית, לתכנן את המעגל בכוחות עצמו - אבל פיתוח עצמאי יהיה יקר וממושך יותר, ואין היגיון כלכלי בהתעלמות מהעובדה שמחשב יעשה אותה העבודה בכמה שניות.

ולבסוף, יש גם מקצועות שלמרות שאי אפשר להעבירם לידי המחשב - הטכנולוגיה המודרנית מאפשרת להעביר אותם לבני אדם שנמצאים בקצהו השני של כדור הארץ, ושיעשו את אותה העבודה ברבע מהמחיר. הדוגמה המוכרת ביותר בימינו היא מרכזי שירות ותמיכה טלפוניים שנמצאים בהודו ומעניקים שירות ללקוחות בארצות הברית ובאירופה.

השורה התחתונה של תחזיות עגומות אלה היא שחיקה הולכת וגוברת של שוק העבודה במדינות המפותחות: בעלי מקצוע רבים מתחומי הצאוורון הלבן יאבדו את מקום עבודתם למחשבים ולתכנות מתוחכמות או לעובדים זולים יותר במדינות רחוקות. המקצועות שבכל זאת 'ישרדו' את מהפכת המידע יהיו משעממים יותר, ויחד עם הירידה ברמת האתגר האינטלקטואלי צפויה גם ירידה תואמת בשכר על העבודה. שיעור האבטלה ינסוק באופן חד, ואחוז העניים מקרב האוכלוסיה יחד עמו.

הסכנה הגדולה ביותר שעלולה לנבוע משינויים אלה, מזהירים הכלכלנים, היא קיטוב חברתי: ככל שיותר מקצועות צאוורון-לבן ייעלמו ויישחקו, כך יילך וייעלם מעמד הביניים. בקצה אחד של הסולם החברתי יהיו ה'מגה-עשירים': בעלי המפעלים והחברות שירוויחו מירידת עלויות הייצור, יחד עם אותם אנשים נדירים ויצירתיים במיוחד שאי אפשר יהיה להחליף אותם במחשבים. מטבע הדברים, שכבה זו תהיה דקה למדי. רוב בני מעמד הביניים-לשעבר יידחקו מטה, אל המעמד הנמוך: לא תהיה להם ברירה אלא לעבוד במקצועות שנחשבים לנחותים יותר כגון ניקיון, שירות וכו', שכן דווקא בתחומים אלה חדירת האוטומציה אטית יחסית ותהיה עדיין דרישה לידיים עובדות. רמת השכר שלהם תרד בהתאם, כמובן, ויחד אתה רמת החיים.

ייתכן ואנחנו צופים בניצניו של קיטוב זה גם בימינו אנו. חברת 'אינסטגרם', למשל, משרתת עשרות מיליוני לקוחות בכל רחבי העולם. כשנמכרה אינסטגרם לפייסבוק ב-2012 תמורת כמיליארד דולר, היו בה שלוש עשרה עובדים בלבד. בעולם 'הישן', זה שלפני האינטרנט ומהפכת המידע, חברה בינלאומית המשרתת מיליוני לקוחות הייתה מעסיקה עשרות אלפי עובדים, כנראה.

אם יתממשו התחזיות לגבי קיטוב חברתי עמוק שכזה, סביר להניח שנראה גם יותר ויותר תופעות של התמרמרות, כעס כנגד השלטונות ושנאה בין המעמדות...במילים אחרות, שובו של המלך לוד.
"יומני היקר, המשך. אני יודע שכבר כתבתי את זה אלף פעם, אבל החיים באמת בזבל... אני והאישה תקועים בבית כל היום, ורבים כל הזמן. הפיתרון היחיד הוא ללכת לבקר את הנכדים, אבל גם להם כבר נמאס ממני. בלית ברירה התחלתי ללמוד יוגה אצל דינה בר-מנחם: מאז ש'עורך לשוני 5000' החליף גם אותה היא מוציאה עלי את התסכולים שלה, ולא משנה כמה אני מנסה להסביר לה שתנוחת הלוטוס לא מתאימה לגברים בני 69. הגב שלי גומר אותי, אבל אני חייב לצאת קצת מהבית. אחרת, מה כבר יש לי לעשות כל היום?..."
מי משני התרחישים שהצגתי - התרחיש האופטימי שבו כולנו נהנים וחיים בעושר ובאושר, או התרחיש הפסימי של אבטלה גואה וקיטוב חברתי - אכן יתממש? זו שאלה פתוחה, עדיין. מה שבטוח הוא שמפת התעסוקה עומדת להשתנות, ועל הממשלות במדינות המפותחות להכין את עצמן לשינויים אלה מוקדם ככל האפשר.

אחד הפתרונות האפשריים למניעת עוני וקיטוב חברתי הוא קביעת 'דמי מחייה' - קצבות אבטלה, אם תרצו - שתבטיח רמת חיים נאותה גם למי שאיבדו את מקום עבודתם למחשבים. המקור לקצבות אלה יהיה מיסוי שיוטל על חברות שיפטרו עובדים אנושיים ויחליפו אותם במחשבים. אפשרות נוספת היא חקיקה שתכריח כל חברה להעסיק מספר מסוים של בני אדם, ויהי מה.

פתרון נוסף הוא השקעה גדולה יותר בחינוך. המירוץ בין העובד האנושי והתוכנה שמחליפה אותו יוכרע על השאלה למי יש את הכישורים המתאימים כדי לבצע את המשימה טוב יותר. למחשב יש את יתרון המהירות, אך בני האדם יצירתיים וגמישים יותר. חינוך טוב מסייע לעובד להפיק את המירב מאותה יצירתיות וגמישות - אך ייתכן ומערכת החינוך הותיקה והמיושנת לא תתאים למציאות בה הטכנולוגיה מתקדמת בצעדי ענק משנה לשנה. במציאות שבה העובד נדרש להתחרות מול מחשבים שהולכים ומשתכללים משנה לשנה, ייתכן ולא נוכל להרשות לעצמנו להפסיק ללמוד בגיל 18 או בסיום התואר. יכול להיות שבעתיד חוק חינוך חובה יכריח את כולנו לחזור אל הספרים, המחברות ושיעורי הבית אחת לעשר שנים, למשל: גם בגילאי שלושים, ארבעים וחמישים.

ויכול להיות שהחברה האנושית עצמה תדע להכיל את השינוי הדרמטי הזה ולהתמודד עמו ללא צורך בחקיקה מיוחדת. מי יודע, אולי בעתיד נחליט שיש חשיבות מיוחדת לעבודה אנושית ושכדאי לשמר אותה - באותו האופן שבו ישראלים רבים חשים שכדאי לתמוך במפעלים מקומיים על חשבון מוצרים מיובאים. את המדבקות הכחולות-לבנות של 'מיוצר בישראל' יחליפו, אולי, מדבקות עם הכיתוב 'מיוצר על ידי בני אדם'.

בדבר אחד אתם יכולים להיות בטוחים: יהיה מה שיהיה, עושים היסטוריה תמיד תישאר בידיים אנושיות!
הורד למחשב (mp3) * הרשמה לעדכונים בדוא"ל על פרקים חדשים
http://ranlevi.podbean.com/mf/web/b7apdj/EP144_Future_Of_Work.mp3
קרא עוד בנושאים דומים:

ההיסטוריה של השפה העברית

צופן מתוחכם, או ג'יבריש מוחלט? על כתב יד וויניץ'

אגדות אורבניות ותאוריות קונספירציה

אודות: ספריו של רן:

# data[].attributes.attachment_link.title
על עתיד העבודה | פודקאסט עושים היסטוריה עם רן לוי

# data[].attributes.attachment_link.description
כשהיינו ילדים, חשבנו שיום יבוא ותהייה לנו עוזרת בית רובוטית וגנן אנדרואידי. למרבה ההפתעה, עושה רושם שדווקא בעלי מקצוע אלה יכולים להיות רגועים: המחשבים עומדים להחליף דווקא את מי שלא ציפו לכך...כיצד ייראה שוק העבודה בעוד עשרים שנה, וכיצד תתמודד החברה האנושית עם השינויים החברתיים העמוקים שיבואו בעקבות מהפכת התעסוקה הקרובה?

# data[].attributes.headline
הסדנה של גוגל - פיתוח קריירה 

# data[].attributes.subject
הסדנה של גוגל - פיתוח קריירה 

# data[].attributes.body
סדרות סרטונים לפיתוח קריירה כמו איך להשתמש ברשת החברתית כדי להתקדם איך לזכות במשרה הבאה, באנגלית עם כתוביות בעברית

# data[].attributes.attachment_link.title
רשימת קורסים

# data[].attributes.attachment_link.description
יש לנו בשבילכם תוכן הדרכה חינמי ומגוון שיעזור לכם לקדם את העסק או את הקריירה שלכם. אפשר ללמוד על-ידי בחירת שיעורים ספציפיים, או לקפוץ למים העמוקים ולקחת קורס שלם - הבחירה שלכם.

# data[].attributes.headline
הסדנה הדיגיטלית של גוגל - שיווק דיגיטלי של עצמי ושל העסק

# data[].attributes.subject
הסדנה הדיגיטלית של גוגל - שיווק דיגיטלי של עצמי ושל העסק

# data[].attributes.body
סדרה של סרטונים לימודיים בנושא שיווק דיגיטליים, באנגלית עם כתוביות בעברית. כל שצריך הוא חשבון גוגל

# data[].attributes.attachment_link.title
רשימת קורסים

# data[].attributes.attachment_link.description
יש לנו בשבילכם תוכן הדרכה חינמי ומגוון שיעזור לכם לקדם את העסק או את הקריירה שלכם. אפשר ללמוד על-ידי בחירת שיעורים ספציפיים, או לקפוץ למים העמוקים ולקחת קורס שלם - הבחירה שלכם.

# data[].attributes.headline
התרגיל של הגיל - חלק 4

# data[].attributes.subject
התרגיל של הגיל - חלק 4

# data[].attributes.body
החלק הכי רלוונטי לנו - על תעסוקה בגיל המבוגר והתאמות שכדאי לעשות

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
כאן-תאגיד השידור הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.title
התרגיל של הגיל: חלק 4 - מתוך ההסכת (פודקאסט) "המעבדה" | כאן

# data[].attributes.attachment_link.description
כולנו שכחנו את המפתחות מתישהו. בכל גיל נשפוט את השכחה אחרת, אבל האמת היא שאין לנו סיבה לשיפוטיות הזו. בואו ללמוד על גילנות! עם דוקטור בעז בן דוד

# data[].attributes.headline
התרגיל של הגיל - חלק 1

# data[].attributes.subject
התרגיל של הגיל - חלק 1

# data[].attributes.body
פודקאסט ממש מעניין על הזקנה של היום

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
כאן-תאגיד השידור הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.title
התרגיל של הגיל: חלק 1 - מתוך ההסכת (פודקאסט) "המעבדה" | כאן

# data[].attributes.attachment_link.description
קבוצת הגיל של בני ובנות ה- 60 פלוס גדלה עד ששינתה את פירמידת הגיל. נלמד על חלקה של קבוצה זו בשוק העבודה, על יחס החוק אליה, ועל איכות החיים שלה. עם דוקטור בעז בן דוד

# data[].attributes.body
המיזם הלאומי ללמידה דיגיטלית - קורסים בעברית במגוון תחומים

# data[].attributes.attachment_link.description
הקורסים הטובים ביותר - לכולם, בחינם. קידום מקצועי או השכלה אקדמית? העשרה כללית או קורס פסיכומטרי? בקמפוס IL תיהנו מחווית למידה חדשנית - בזמן, במקום, ובקצב שלכם. המיזם הלאומי ללמידה דיגיטלית מובל בשותפות על ידי מטה ישראל דיגיטלית במשרד לשוויון חברתי והמועצה להשכלה גבוהה.

# data[].attributes.headline
MOOC
הפלטפורמה הכי פופולרית ונוחה ללמידה של מוקים - קורסים מקוונים היא קורסרה

# data[].attributes.subject
MOOC
הפלטפורמה הכי פופולרית ונוחה ללמידה של מוקים - קורסים מקוונים היא קורסרה

# data[].attributes.attachment_link.title
Coursera | Degrees, Certificates, & Free Online Courses

# data[].attributes.attachment_link.description
Learn new job skills in online courses from industry leaders like Google, IBM, & Meta. Advance your career with top degrees from Michigan, Penn, Imperial & more.