# data[].attributes.headline
1.El Reis Catòlics: forjadors del sistema monàrquic autoritari

# data[].attributes.subject
1.El Reis Catòlics: forjadors del sistema monàrquic autoritari

# data[].attributes.body
Un dels trets més destacats del seu regnat és el de ser un període de transició  de l'Edat Mitjana a l'Edat Moderna. Configuraren un sistema monàrquic autoritari i desenvoluparen una intensa activitat diplomàtica, amb l'objectiu d'establir relacions amb altres estats com Portugal, Anglaterra, ... aïllant França.

# data[].attributes.body
El concepte d'Estat que tenien els RRCC, i que després va ser perfeccionat per la casa d'Austria, s'assentava en la idea d'Imperi com conglomerat de regnes, cadascun amb les seues institucions i organismes de govern.
Principals institucions:
- El rei, exercia el seu poder de manera autoritària.
- Els Consells. Facilitaven la presa de decisions. Estava el Consell d'Estat per a temes de política i defensa, Consells reials, per als distintes regnes (Castella, Aragó, Portugal des de 1582, Índies...). També hi havia consells per temes, com Consell d'Hisenda.
-Els secretaris. Figura que mediava entre els distints consells i el monarca.
- Els virregnats. Sorgida la capital del regne, en els regnes fora de l'òrbita reberen aquest nom. El representant del rei en aquest territori és el virrei. En Flandes, Índies, Nàpols, ...

# data[].attributes.body
- Les Cancelleries i audiències. En un primer moment tenien una funció administrativa ( administració de justicia), però aviat el seu número va augmentar i s'instal·laren en tots els territoris i les seues funcions s'ampliaren, passaren a ser també polítiques.
- La burocràcia. En un principi eren càrrecs reservats a l'alta noblesa i clergat, però, per exemple, Felip II va preferir la petita noblesa. Eren càrrecs que podien heretar-se i fins i tot arrendar-se.
- La diplomàcia. L'activitat dels ambaixadors tingué un gran protagonisme en aquesta època moderna. Aquesta figura solia ser un noble o alt membre de la jerarquia eclesiàstica. Roma, París, Londres i Viena, les ciutats on el seu paper fou molt valorat.

# data[].attributes.headline
2. Auge de l'Imperi. Els Austries majors. 

# data[].attributes.subject
2. Auge de l'Imperi. Els Austries majors. 

# data[].attributes.body
El 1504 mor Isabel la Catòlica. Ferran d'Aragó es casa en segones núpcies amb Germana de Foix. Al no tenir descendència, la corona hispànica va caure en mans del nét primogènit dels RRCC, Carles, futur Carles I d'Espanya i V d'Alemanya, fill de Joana, dita la Boja, i Felip I de Castella, arxiduc d'Àustria.

# data[].attributes.headline
2.1. La regència del cardenal Cisneros. 

# data[].attributes.subject
2.1. La regència del cardenal Cisneros. 

# data[].attributes.body
Durant la minoria d'edat de Carles I.
Regència de Ferran d'Aragó, del 1507-1516. És un període caracteritzat per la diplomàcia exterior i l'annexió de Navarra en 1512.
Regència de Cisneros 1516, augment de la pressió nobiliària.

# data[].attributes.body
Carles d'Àustria va nàixer a Gant en 1500. Del seu pare, Felip I, va heretar el ducat de Borgonya i el Franc Comtat; de sa mare, Joana de Castella, Castella i les Índies; del seu avi matern Aragó i les possessions de la Mediterrània.
Va ser proclamat rei de Castella i Aragó en Brussel·les en 1516, fet que no va ser ben rebut en Castella i Aragó.
En 1517 arribava a les costes asturianes amb quaranta naus i la cort borgonyona. Cisneros va ser bruscament destituït.
En 1519 rep els  dominis del seu avi Maximilià d'Habsbburg en Austria, Tirol i part del sud d'Alemany.

# data[].attributes.headline
Maximilià d'Habsburg, arxiduc d'Àustria i  emperador del Sacre Imperi Romanogermànic

# data[].attributes.subject
Maximilià d'Habsburg, arxiduc d'Àustria i  emperador del Sacre Imperi Romanogermànic

# data[].attributes.body
En 1526 Carles V va contraure matrimoni amb la seua cosina Isabel de Portugal. En 1527 naixia el futur Felip II.
Copia de Rubens d'un original de Tizià.

# data[].attributes.body
- Revolta comunera,, 1520-1522. Comença quan el procurador a Corts, Rodrigo de Tordesillas, traiciona els interessos de la ciutat en pro dels de l'emperador. Instigadors Juan Padilla, Juan Bravo i Maldonado.
- Revolta de les Germanies. Alçament que esclatà als regnes de la corona d'Aragó entre els anys 1519 i 1523, amb un intent, fracassat, de la burgesia de prendre el poder.Inicialment de caràcter netament urbà i moderat, passà, però, tant al regne de València com al de Mallorca, cap a una etapa de radicalització en incorporar-s’hi també el camp. Va ser producte d'una crisi d’autoritat, agreujada des de la mort de Ferran II de Catalunya-Aragó, el 1516; augment de la pressió fiscal de la corona, que obligava els consells municipals a recórrer al crèdit; increment demogràfic de les grans ciutats a costa, generalment, del camp; força expansiva dels gremis; augment sensible dels preus dels cereals, amb la consegüent carestia i crisi de subsistències) els revoltats —dits agermanats — respongueren amb un programa que tingué alguns aspectes comuns, com major participació i control en el govern municipal o quitament del deute públic. La revolta fou iniciada a València pel juliol de 1519, i obtingué la legalitat més total el 28 de desembre, amb el reconeixement reial de la Junta dels Tretze, constituïda, per elecció, per representants dels oficis i dels quarters de la ciutat, amb total independència, de fet, de les autoritats reials i municipals existents. En fou el promotor Joan Llorenç, que es mantingué sempre al marge de tot càrrec, i els principals executors foren el teixidor Joan Castellví, dit Guillem Sorolla , i el sucrer Joan Caro, que finançà una bona part de les primeres gestions i ambaixades al rei. Paral·lelament, el moviment s’estenia a les altres ciutats i viles reials del regne, on, a imitació de la capital, es constituïren igualment juntes revolucionàries o tretzenes supeditades a la de la capital (Oriola, Múrcia, Alzira, Morvedre, Xàtiva, Castelló, Vila-real, Peníscola, etc, llevat de Morella i les zones de jurisdicció senyorial, com el Maestrat, Gandia, Oliva, Pego, etc.
La liquidació de la revolució representà, en definitiva, als regnes de València i de Mallorca, el triomf de la noblesa i de l’alta burgesia mercantil italiana radicada a València, estretament controlada, tanmateix, per la monarquia, que en sortí enfortida, i la fi de la força politicomilitar gremial, fins aleshores amb tendència ascendent.
- Conflicte morisc. Davant l'expansió de l'Imperi Otomà la Corona Hispànica recelà de qualsevol possible invasió, per això instà a la població morisca a la conversió o expulsió. Els conversos reberen el nom de moriscs i continuaren essent una comunitat separada.

# data[].attributes.headline
2.2. Política exterior. Universitas Cristiana.

# data[].attributes.subject
2.2. Política exterior. Universitas Cristiana.

# data[].attributes.body
-Universitas Cristiana era un concepte medieval que unía a les dues institucions més poderoses de la cristiandat.
- Va estat en conflicte continu amb França, degut als drets que cada sobirà tenia en territori francés i hispànic. També la discòrdia vingué pel Milanesat, que fou ocupat per França en 1499. Finalment, les victòries espanyoles en Pavia i Bicoca permeteren que el ducat passara a mans de la Corona
hispànica.
- Conflicte turc.En 1529 Soliman el Magnífic, sultà otomà, setja Viena. Carles V ataca Tunísia en 1535 i intenta la conquesta d'Argel.
-Guerres de religió en l'Imperi. Pau d'Augburg de 1555. Cuius regio, eius religio.

# data[].attributes.headline
Setge de Viena por Soliman el Magnífic. 

# data[].attributes.subject
Setge de Viena por Soliman el Magnífic. 

# data[].attributes.body
Carles V va abdicar en 1556 i es va retirar al monestir de Yuste, on fa morir en 1558.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La cacareada austeridad de la que hizo gala el rey emperador Carlos I de España y V del Sacro Imperio Romano Germánico durante su jubilación en Yuste... ¿fue, quizás, puro postureo? Se hizo construir un palacete, tenía un ejército de funcionarios y criados a su servicio, comía mucho, bebía de más...

El programa viaja al lugar al que eligió retirarse Carlos V, el tipo más poderoso del siglo XVI, y por el que Jesús Pozo se da un bucólico paseo con Joaquín Araújo para conocer la comarca de La Vera cacereña; solo después de charlar con Jacobo Olalla, director general de Cerveceros de España, para saber cuánto tuvo que ver el emperador con el consumo y la elaboración del "zumo de cebada".

Ana Valtierra se ocupa de la pintura de Tiziano que obsesionó a Carlos V en sus últimos días de vida, "La Gloria", y Emma Vallespinós ambienta los últimos meses de vida del emperador con la perfecta banda sonora. Pepe Rubio pone su genial colaboración y Carlos Nicolás la imprescindible técnica.

# data[].attributes.attachment_link.description
La cacareada austeridad de la que hizo gala el rey emperador Carlos I de España y V del Sacro Imperio Romano Germánico durante su jubilación en Yuste... ¿fue, quizás, puro postureo? Se hizo construir un palacete, tenía un ejército de funcionarios y criados a su servicio, comía mucho, bebía de más...

# data[].attributes.headline
2.3. La monarquia universal de Felip II (1556-1598). 

# data[].attributes.subject
2.3. La monarquia universal de Felip II (1556-1598). 

# data[].attributes.body
Va heretar totes les possessions de son pare, menys els dominis alemanys, que passaren al seu oncle Ferran, igual que el títol imperial.
No obstant, durant el seu regnat es van afegir a la corona territoris en les Índies i Portugal, herència de mare.
Es va casar amb Maria Manuela de Portugal, Maria Tudor, Isabel de Valois i Anna d'Austria.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En septiembre de 1584, Felipe II asistió a la colocación de la última piedra de su gran proyecto, el monasterio del Escorial. Las obras habían durado 21 años. ¿Por qué le llamaban " el Prudente" si era un derrochador?

El Escorial costó una pasta gansa. No es de extrañar: 150.000 metros construidos, 2.000 habitaciones, 16 patios, 88 fuentes... Hagan números.

# data[].attributes.attachment_link.description
En septiembre de 1584, Felipe II asistió a la colocación de la última piedra de su gran proyecto, el monasterio del Escorial. Las obras habían durado 21 años. ¿Por qué le llamaban " el Prudente" si era un derrochador? El Escorial costó una pasta gansa.

# data[].attributes.body
Problemes que hereta del seu pare:
- Focus protestants españols en Sevilla i Valladolid.
- Conspiració del príncep Carles.
- Revolta Aragó
- Guerra de les Alpujarras

# data[].attributes.headline
2.3. Política exterior. Defensor del catolicisme.

# data[].attributes.subject
2.3. Política exterior. Defensor del catolicisme.

# data[].attributes.body
Línies d'actuació:
- Reivindicació del tron de França. Felip II guanya en la batalla de San Quintín de 1557. En 1558, mor Carles V i Maria Tudor, es perd l'aliança amb Anglaterra. en 1559 casa amb Isabel de Valois. Les guerres de religió afavorien a Felip II; s'uniex a la causa catòlica i aspira al tron en la persona de la seua filla Isabel. Fracàs. El tron passa a mans d'Enric IV de Navarra. Pau en Vernins 1598.
- Mediterrani. Carrera naval. El comandant fou Joan d'Àustria. Batalla de Lepanto 1571.  Victòria dels aliats.
- Països Baixos.  Oposició a Felip II que era contrari al calvinisme. Al sud valons, catòlics, al nord protestants i calvinistes desde 1563, flamencs. Felip II pretenia aplicar els decrets del Concili de Trent 1545. Resposta calvinista: destrucció béns església. Alçament sufocat pel Duc d'Alba. Molts es declaren rebels, entre ells el príncep Guillem d'Orange. Es crea el Tribunal de Tumults. Els calvinistes són reforçats des de l'estranger. Felip II designa a Joan d'Àustria com a responsable i aquest fa ús dels terços amb Alejandro Farnesio al capdavant. Aquest crea la Unió d'Arràs en 1579, bloc catòlic al sud, en les actuals Bèlgica i Luxemburg. Els calvinistes crearen la Unió d'Utrech. Finalment Felip II va cedir la sobirania del territori a la seua filla Isabel Clara Eugènia casada amb l'arxiduc Albert, 1598, amb el títol de prínceps sobirans. Felip va ser deposat de la sobirania dels PPBB del nord i així nasqué Holanda.

# data[].attributes.body
- Anglaterra. Discrepancies en augment amb Isabel II. Invasió de l'illa amb els terços que es trobaven en Holanda. Fracés de l'Armada Invencible. Tractat de Londres en 1604, amb Jacob I.
- Portugal. Felip II reclama el tron per ser fill d'Isabel. Els terços invaeixen. En les Corts de Thomar Felip II és declarat rei de Portugal.

# data[].attributes.body
Les guerres que va mamprendre van tenir un fort impacte ideològic. La llegenda negra va ser escampada per les corts contraries i va tindre molt a veure el Príncep d'Orange, qui va acusar al Duc d'Alba de crueltat; als soldats epanyols de grans atrocitats i també va atacar personalment al rei. Política religiosa fanàtica, d'haver enverinat a Isabel de Valois, al príncep Carles, ...també denunciava les atrocitats comeses en Amèrica.

# data[].attributes.headline
3. Defensa de l'hegemonia i ocàs de l'Imperi: els Austries menors

# data[].attributes.subject
3. Defensa de l'hegemonia i ocàs de l'Imperi: els Austries menors

# data[].attributes.headline
3.1. LA PAX HISPÀNICA DE FELIP III 1598-16

# data[].attributes.subject
3.1. LA PAX HISPÀNICA DE FELIP III 1598-16

# data[].attributes.body
Felip III, El Piadós, era fill de Felip II i Ana d'Àustria. Va delegar el poder en un ministre principal anomenat vàlid. L'home triat va ser Francisco Gómez de Sandoval i Rojas, marqués de Dénia, al qual se li va atorgar el títol de Duc de Lerma, i en 1618 va ser substituït pel Duc d'Uceda.

# data[].attributes.body
La política interior durant el regnat de Felip III i el Duc de Lerma va girar sobre 4 eixos:
- El trasllat de la capital de l'estat a Valladolid, amb la finalitat d'estar més prop de Lerma.
- La creació en 1603 d'una Junta d'Acompliment, institució que pretenia estudiar solucions per al gran endeutament de la Hisenda.
- La nova suspensió de pagaments de 1608.
- L'expulsió dels moriscs del 9 d'abril de 1609. Entre 1609 i 1612 van ser expulsats 300.000 moriscs al Nord d'Àfrica. Va suposar un trastorn en l'economia de València i Vall de l'Ebre, perquè era una gran pèrdua de mà d'obra; trastorn demogràfic, encara que es va intentar repoblar, els llauradors no acceptaven en ser terres de senyoriu.
En la seua política exterior es va aplicar el que s'ha denominat la Pax Hispànica, és a dir, una actitud conservadora i indulgent. Va aconseguir posar fi a les hostilitats amb Anglaterra i les Províncies Unides. L'ascens al tron a Anglaterra de l'escocés Jacob I Estuard va possibilitar la signatura de la pau de Londres en 1604. Quant al problema de les Províncies Unides, les enormes despeses bèl·liques van obligar a un cessament de les hostilitats, es va signar la Treva d'Anvers (1609) que va durar un període de dotze anys. El principal significat de la treva era el reconeixement implícit i de fet de les Províncies Unides, d'Holanda

# data[].attributes.headline
3.2.FELIPE IV. Crisi militar i interna. 1621-1665. 

# data[].attributes.subject
3.2.FELIPE IV. Crisi militar i interna. 1621-1665. 

# data[].attributes.body
Felip IV, El Rei Planeta, era fill de Felip III i la seua cosina segona Margarita d'Àustria. En accedir al tron en 1621 va triar a don Gaspar de Guzmán, Conde-Duque d'Olivares, com a substitut del duc d'Uceda com a privat.

# data[].attributes.body
La política interior d'Olivares es basava en una sèrie de reformes internes encaminades a aconseguir la perpetuació d'Espanya com a gran potència. El projecte es va materialitzar en 1625 en la denominada Unió d'Armes, que de forma immediata exigia formar un exèrcit de 140.000 homes, reclutat i sufragat per les diferents províncies en percentatges diferents. El comte duc va haver d'enfrontar-se a tres problemes derivats de la Unió d'Armes:
-  El moviment secessionista de Catalunya. Olivares va tractar de realitzar una campanya des de Catalunya per a així forçar a la participació d'aquest regne en la Guerra dels Trenta anys. Els catalans van protestar reclamant el Princeps Namque, un dret català pel qual és el Príncep el que ha d'anar primer al capdavant de les tropes. Les tropes espanyoles van intervindre en Catalunya. Van hivernar entre 1639-40  i va haver-hi disturbis entre les tropes i els llauradors que es negaven a donar-los allotjament. La revolta popular va esclatar en 1640, morint el virrei —el comte de Santa Coloma— pels incidents, desencadenant la Guerra dels Segadors. Durant aquest conflicte va arribar a establir-se una administració francesa amb virreis nomenats des de París. Finalment, Lleida va ser recuperada per Felip IV, ciutat en la qual el propi monarca i en llengua catalana, va jurar defensar les seues constitucions; en 1653 Juan José d'Àustria recuperava Barcelona.
-El segon moviment secessionista va ser el de Portugal, causat per la falta de representació de Portugal en la política de la monarquia hispànica, juntament amb la falta d'interés de l'Estat per defensar els interessos colonials de Portugal amenaçats per Holanda. El virrei Vasconcellos va ser deposat i assassinat, sent proclamat en 1640 Joan de Bragança, Joan IV rei de Portugal.
-El tercer moviment, les conspiracions andaluses, es van realitzar en 1641 quan el duc de Medina Sidonia, emparentat amb Joan de Bragança, va voler proclamar-se rei d'Andalusia i de les Índies amb el suport de Portugal i del Marqués d'Ayamonte.

# data[].attributes.body
Fora de la península, a Nàpols (1647) i a Sicília (1648) va haver-hi altres revoltes provocades pel descontentament popular davant la greu crisi econòmic-social.
- Guerra dels Trenta Anys (1618-48). La causa aparent d'aquest conflicte era de caràcter religiós, en concret l'expansió del protestantisme a Alemanya. Pero, en conjunt, era una lluita per l’equilibri de poder a Europa, i hi intervingueren els estats dels Habsburg d’Àustria i els dels prínceps alemanys. La primera fase, anomenada bohemiopalatina (1618-25), s’inicià amb la insurrecció de Bohèmia i els estats de la casa d’Àustria contra el futur emperador Ferran II, de tendències absolutistes i catòliques. Els nobles bohemis elegiren rei l’elector Frederic V del Palatinat (1619), però les tropes de la Lliga Catòlica no ho consentí. Ferran II obtingué el control total dels seus territoris d’Àustria i Bohèmia. Per llur banda, els espanyols ocuparen el Palatinat renà. Començà aleshores l’anomenada fase danesa (1625-29), amb la intervenció de Cristià IV de Dinamarca, mogut per la rivalitat amb Suècia a la Bàltica i pel desig de supremacia danesa.
La intransigència de Ferran II, que promulgà l’edicte de Restitució (1629), provocà la continuació de la lluita. S'inicià aleshores l’anomenada fase sueca (1630-35). Gustau II Adolf de Suècia, amb el suport francès, intervingué en la lluita i vencé l’exèrcit imperial. L’emperador l’emperador signà la pau de Praga (1635) amb els prínceps alemanys.
La derrota sueca donà pas a la fase francesa (1635-48). Richelieu declarà la guerra a Felip IV de Castella (1635); Ferran II hi respongué declarant la guerra a França (1636), i un exèrcit imperial, comandat per Ottavio Piccolomini, envaí el N de França. Però els suecs aconseguiren de refer la supremacia al N i al centre d’Alemanya, i les tropes franceses pogueren iniciar una campanya al S d’Alemanya (1638), que culminà amb l’ocupació de Rheinfelden, Friburg i Brisach. Les tropes castellanes foren derrotades per mar pels holandesos (1639), i les revoltes de Catalunya i Portugal obligaren la monarquia hispànica a limitar les seves obligacions fora de la península Ibèrica.
La capitulació d’Arràs davant els francesos (1640) comprometé la posició hispànica als Països Baixos, i una contraofensiva en territori francès acabà amb la decisiva victòria francesa de Rocroi (1643).
Després d’una intensa activitat diplomàtica, s’arribà a la pau de Westfàlia (1648), que posà fi a la guerra; però la lluita entre la corona de Castella i França continuà fins el 1659 (tractat dels Pirineus).
La victòria de l’exèrcit francès de Condé sobre l’espanyol a Lens (1648) fou compensada per l’esclat de la revolta de la Fronda (1649-53). La victòria es decantà cap a França a partir del 1655, amb la declaració de guerra a Castella per part d’Anglaterra. L’almirall britànic Robert Blake obtingué grans victòries navals a la Mediterrània i a la mar Carib (ocupació de Jamaica, 1655). Per terra, els francesos venceren a la segona batalla de les Dunes (1658), i l’ocupació de Dunkerque i de Gravelines trencaren la resistència hispànica. Pel tractat dels Pirineus (1659), que posà fi a la guerra, França obtingué el Rosselló i el N de la Cerdanya, l’Artois i nombroses fortaleses als Països Baixos i Luxemburg. Castella, a partir d’aleshores, perdé la seva categoria de gran potència europea. En realitat, cap dels dos blocs enfrontats en aquesta llarga guerra no triomfà d’una manera completa. La reacció feudal s’imposà en terres txeques i en una part d’Hongria, i el Sacre Imperi Romanogermànic restà definitivament fraccionat. En canvi, els països del N i de l’W d’Europa iniciaren una etapa de recuperació. La supremacia marítima i comercial de la Gran Bretanya i de les Províncies Unides sortí reforçada del conflicte. Des d’un punt de vista demogràfic, aquesta guerra significà una autèntica catàstrofe per a la majoria dels països de l’Europa central, no tant pel nombre de soldats morts en combat, sinó sobretot per les epidèmies que devastaren aquests països, afavorides per les males collites.

Mort de Felip IV ja no quedaven voluntat ni recursos per a recuperar Portugal. La vídua regent Mariana d'Àustria en 1668 va reconéixer la seua independència.

# data[].attributes.headline
3.3. La liquidació de l'Imperi. Carles II 1665-1700

# data[].attributes.subject
3.3. La liquidació de l'Imperi. Carles II 1665-1700

# data[].attributes.body
Carles II, era fill de Felip IV i Mariana d'Àustria. Va heretar el tron al setembre de 1665 amb tan sols 4 anys d'edat. Malaltís, raquític i amb cert retard mental va ser l'últim monarca de la dinastia Habsburg a Espanya.
El testament de Felip IV estipulava una Junta de Govern fins a la majoria d'edat de Carlos. No obstant això, va ser un organisme polític totalment ineficaç, per això no és d'estranyar que Mariana acudira al Pare Nithard, jesuïta d'origen alemany i el seu confessor i que va acaparar l'odi de la noblesa.
En 1669 l'alta noblesa es va reunir entorn de Sr. Juan José d'Àustria, fill il·legítim de Felip IV, que va preparar 400 soldats de cavalleria com a amenaça enfront de Mariana per a provocar la destitució de Nithard. A més d'aquest objectiu va obtindre el virregnat d'Aragó. En 1675 Carles II es convertia en major d'edat, però no va mostrar gens d'interés pel govern, de manera que es va fer prosseguir el funcionament de la Junta de Govern que haguera d'haver-se dissolt a aqueixa data, i es va recolzar en el nou privat de Mariana, Valenzuela.

# data[].attributes.body
-Política expansiva de Lluís XIV. Guerra de la Devolució 1667-1668, quan França envaeix els PPBB espanyols. La corona espanyola no té mitjans per a fer-li front. Es forma la Triple Aliança Protestant (Anglaterra, Holanda i Suècia). Tractat d'Aquisgrà de 1668: Espanya recupera el Franc Comtat, però cedeix Lille, Tournai, Charleroi i altres places abans flamenques.
- Continua agressió francesa contra els Països Baixos a partir de 1672. Aquest fet portà a una coalició contra Lluís XIV, la Gran Aliança de l'Haia, integrada pels Països Baixos, la monarquia hispànica, l’Imperi, Brandenburg i Lorena (1673-74). La guerra acabà amb la Pau de Nimega de 1678. Holanda recuperà Maastricht i obtingué avantatges comercials, la monarquia hispànica recuperà Courtrai, Oudenarde, Gant, Charleroi i Limburg, però concedí a França el Franc Comtat i catorze places frontereres, i l’Imperi, en canvi de Philippsburg, cedí Friburg de Brisgòvia a França, que obtingué també el ducat de Lorena.
- La política expansiva del monarca francés continua fent una interpretació esbiaxada dels tractats de pau i a costa de territoris espanyols als PPBB o als prínceps alemanys. La Corona entra novament en guerra, però l'economia espanyola força negociar. La treva de Ratisbona és un acord signat entre França, l’Imperi i Espanya que posà fi a la guerra d’Espanya amb França (1683-84) i a la polèmica hàbilment portada per Versalles sobre les ‘‘Reunions’’ que derivaven dels tractats de Westfàlia i Nimega (1681). Amb aquest acord hom reconeixia les annexions que feu França anteriors a l’agost del 1684 i cedia a França les ciutats d’Estrasburg, Luxemburg, Beaumont i Chimay. La treva acaba en 1688 quan comença la guerra de la Lliga d'Augsburg entre els països que la formaven i Lluís XIV de França. Acaba amb la Pau de Ryswick signada els dies 20 de setembre i 30 d’octubre de 1697. Lluís XIV, per tal de mostrar-se generós envers Carles II de Castella i afavorir així la candidatura francesa als regnes hispànics quan aquest morís, li tornà totes les conquestes fetes a Flandes i al Principat, inclosa Barcelona; en signar els representants de Castella, l’emperador Leopold I hagué de signar també, tot i que havia intentat d’impedir la pau per assegurar la successió de les corones hispàniques a la seva dinastia.

# data[].attributes.body
La societat espanyola dels segles XVI i XVII s'organitzava en basa a la propietat de la terra. En la cúspide de la piràmide social se situava la noblesa: grans terratinents, alt clergat, gentilhomes i alta noblesa urbana, tots ells representaven un 2% de la població i posseïen el 96% de la terra.  L'èxit fàcil de la noblesa va crear en la població castellana una mentalitat pro-aristocràtica que marcarà el seu perfil durant segles.
La classe mitjana, plebeus, era escassa i feble. Existia una classe mercantil, però el país estava escassament urbanitzat, pocs focus, llevat de Barcelona, Sevilla i València.
El tercer estat estava compost per llauradors i artesans, que treballaven en condicions miserables per a sobreviure. L'ascens social era inviable, al no haver-hi una classe mitjana forta i identificable. Molts gentilhomes, d'origen noble però sense béns, treballaven la terra o eren artesans, la qual cosa desmenteix el mite del gentilhome ociós, gaudien d'exempció d'impostos i tenien privilegis d'ordre penal, com no ser sotmesos a tortura.

# data[].attributes.body
En matèria econòmica, a l'Espanya del segle XVI trobem tres centres econòmics i comercials: Sevilla i l'ària americana, seu de la Casa de la Contractació, organisme que s'encarregava del monopoli del comerç amb Amèrica. València, Barcelona i Mallorca i el seu comerç Mediterrani. El Nord peninsular i els seus contactes comercials amb Flandes i Europa septentrional.
La producció agrícola es va beneficiar de l'augment de la demanda interior i exterior, però no es va introduir cap innovació tècnica. S'observa el mateix problema amb la indústria; destaca la producció tèxtil llanera a Segòvia, Toledo i Cuenca, però una ordenança real va permetre la importació de draps estrangers que va acabar amb aquesta incipient indústria.
Des de mitjan segle XVI fins a principis del XVII, l'economia espanyola va començar a tindre seriosos problemes com a conseqüència de l'alça dels preus dels productes castellans que no podien competir amb els importats procedents d'Europa, aquest fenomen és conegut com a revolució dels preus. Hi ha una estreta relació entre l'afluència de metalls i la inflació. Altres causes de la revolució dels preus obeeixen a les lleis de l'oferta i la demanda. Cal tindre en compte que la producció industrial i agrícola no va augmentar. L'augment de la quantitat de diners en circulació, amb la mateixa quantitat de béns en el mercat, fa que aquests adquirisquen cada vegada més valor. També l'ascens demogràfic va augmentar la demanda de productes de primera necessitat que va determinar una alça dels preus en general. Les conseqüències van ser de diferent intensitat segons les classes socials. Els qui tenien rendes fixes com el baix clergat, xicotets propietaris gentilhomes, oficials de govern i assalariats van veure disminuir el seu nivell de vida.
La política exterior dels Àustries va produir un desfasament entre els ingressos i les despeses, malgrat els ingents tresors americans, va caldre recórrer a la pujada dels impostos que eren molt nombrosos, i quan aquests es van mostrar insuficients es va recórrer a l'endeutament. Tanmateix, això tampoc es va mostrar suficient, quan la Corona no podia pagar els deutes contrets declarava la fallida, pràctica que es va generalitzar.
Des de principis del segle XVII l'economia espanyola s'afona en una profunda decadència que afectava a tota Europa: crisi demogràfica, una pesada burocràcia i absència d'inversions productives, així com les alteracions monetàries.
Al final del regnat de Carles II es va establir una nova política econòmica que es manifesta mitjançant la creació en 1679 de la Junta de Comerç per a estimular la indústria espanyola i evitar la invasió de productes estrangers. Una altra manifestació de la nova política econòmica és el reajustament monetari que va permetre que a partir de 1686 l'economia començara a recuperar-se.

# data[].attributes.body
En el camp de la cultura, l'Humanisme es va divulgar i es va consolidar a Espanya gràcies a la impremta i a les universitats. El Cardenal Cisneros va permetre l'aparició d'humanistes, destacant Antonio de Nebrija, autor de la Gramàtica castellana en 1492 i Luis Vives, una eminència europea en erasmisme. La Universitat d'Alcalá de Henares i la seua Bíblia Políglota, van anar dues dels grans somnis cisnerians fets realitat. L'erasmisme va quedar ofegat per la Contrareforma catòlica. Felip II va acabar amb tota dissidència religiosa en la dècada dels 50, mitjançant els processos de Sevilla i Valladolid, ofegant els nuclis reformistes. En 1558 un Decret Real prohibia la importació de llibres estrangers i la Inquisició va publicar un índex de llibres prohibits.

A col·lació de l'aparició de l'humanisme, és necessari parlar de l'Escola de Salamanca. En aquesta universitat es va produir un renaixement del pensament en diverses àrees, gràcies a important grup de professors universitaris, com  Francesc de Vitòria, Domingo de Soto, Lluís d'Alcalá, Martín de Azpilcueta (o Azpilicueta), Tomás de Mercat o Francisco Suárez. Van reconciliar la doctrina tomista amb el nou ordre social i econòmic. Els temes d'estudi es van centrar principalment en l'home i els seus problemes pràctics (morals, econòmics, jurídics...).

Les Lletres es van beneficiar del desenvolupament de la impremta. Va florir un estil propi de gran religiositat; és la mística de Fra Lluís de Lleó, Santa Teresa de Jesús i Sant Joan de la Creu. A nivell de producció literària destaquen les novel·les de cavalleria i la novel·la picaresca, com  la transcendental figura de Cervantes, el Quixot és testimoniatge viu d'una època on es contraposen els ideals que inspiraven a la societat espanyola enfront d'una realitat on l'imperi s'enfonsava.
La Història es va convertir en un gènere literari amb Jerónimo de Zurita. La Geografia es va difondre gràcies a la Casa de Contractació que actuava de centre d'ensenyament en nàutica recollint les observacions dels exploradors americans i elaborant de mapes. En Medicina Miguel Servet va descobrir la circulació pulmonar de la sang.

A nivell artístic la introducció i difusió del Renaixement italià a la Península obeeix a causes variades: d'una banda, els continus contactes que es tenen amb Itàlia des de finals del segle XV ; d'altra banda, l'interés de la corona per desenvolupar un art oficial que la definisca i que mostre la seua unitat i el seu poder, es plasmarà en la formulació de l'art plateresc durant el període dels Reis Catòlics i l'afirmació d'un Renaixement clàssic amb Carles V.

El segle XVII és el Segle d'Or. Els escriptors van buscar noves formes d'expressió com el culteranisme de Góngora i el conceptisme de Quevedo. Els gèneres més cultivats i que millor reflecteixen la realitat política i social van ser el teatre i la novel·la. Aquell ambient imbuït de pessimisme era idoni per al desenvolupament de la novel·la picaresca que culmina amb  Historia de la vida del Buscón, llamado Don Pablos de Quevedo (1603). El teatre va estar representat per dramaturgs com Lope de Vega de fort sentiment popular, Tirso de Molina i Calderón de la Barca.
L'activitat científica a principis del segle XVII es va afeblir i  la Universitat va entrar en declivi. Amb Carles II s'inicia l'assimilació dels nous corrents amb els novatores, un dels fundadors va ser el pare Tomàs Vicent Tosca i Mascó, erudit valencià, matemàtic, cartògraf i teòleg.
A nivell artístic el Barroc espanyol és clara expressió de la Contrareforma Catòlica, però també de la crisi econòmica, social i política que va viure l'Espanya del segle XVII. Això va donar lloc a dues actituds estètiques contraposades, una postura pessimista davant tals circumstàncies, i la d'aquells que es refugien en un món de fantasia.

# data[].attributes.body
La història moderna d'Espanya és indissoluble de la dinastia dels Àustries. Amb Carles V i Felip II, l'Imperi espanyol va viure la seua època de major glòria, doncs a la posició hegemònica europea, se sumava el seu vast imperi colonial. La pèrdua de gran part de poder explica que el segle XVII s'haja vist com una època de decadència i es qualifica als monarques d'aquest període com als Àustries menors. Les causes van ser complexes, perquè van intervindre factors econòmics, demogràfics, culturals i polítics. En contrast, l'art i la literatura d'aquesta època són exuberants, rics en matisos i en contingut dramàtic.
Finalment, la desaparició de la branca Habsbúrgica espanyola vindria a significar l'ocàs de l'Imperi. Amb els Borbons España entraria en una nova òrbita, a l'ombra d'altres potències com Anglaterra o França, i la pèrdua de les seues possessions aniria en augment. La política, l'administració i l'art es veuran inevitablement imbuïts d'un alt component francés.

# data[].attributes.body
FLORISTÁN, A. (Coord.) (2002): Historia Moderna Universal. Editorial Ariel, Barcelona.
RIBOT, L. (Coord.) (2006): Historia del Mundo Moderno. Editorial Actas, Madrid.

RAMOS MEDINA, M. D. (2012): Historia Moderna. Siglos XVI-XVII. Editorial Estudios Universitarios Ramón Areces, Madrid.

CARPENTIER, Jean, LEBRUN, François, (1994): Breve Historia de Europa. Alianza Editorial, Madrid.