# data[].attributes.body
Redegør for hvordan Hitler kom til magten i 1933

https://folkedrab.dk/artikler/hitler-og-nazismens-forbrydelser

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Adolf Hitler var helt central i nazismen. Han spillede en hovedrolle i udformningen af det nazistiske partis program og verdensanskuelse. Han var partiets leder og hovedtaler, og han lagde partiets strategi for magtovertagelse. Fra januar 1933 var han rigskansler, og fra august 1934 desuden rigspræsident med titlen 'Fører'. Som diktator tog han personligt skæbnesvangre beslutninger om overfaldet på Polen i september 1939, som udløste 2. Verdenskrig, overfaldet på det allierede Sovjetunionen, samt krigserklæringen mod USA. Hans beslutninger førte dermed til millioner af menneskers død og til Tysklands krigsnederlag. Hitler spillede desuden en afgørende rolle i de jødeforfølgelser, der førte til, at millioner af mennesker blev myrdet i ly af krigen alene på grund af deres påståede 'race'.

Hitlers verdenssyn

Hitlers forestillingsverden var præget af et stort antal fjendebilleder. Han afskyede marxister, hvad enten de var kommunister, socialdemokrater, pacifister, demokrater eller kapitalister. Disse grupper bar i Hitlers øjne skylden for, at Tyskland havde tabt 1. Verdenskrig og var blevet underlagt de hårde fredsbetingelser i Versailles-traktaten. For Hitler var disse fjender imidlertid kun forskellige på overfladen. Han mente, at de i virkeligheden repræsenterede forskellige ansigter af den egentlige fjende, nemlig 'jøderne'. Hitler anså jøder for en enhed, som arbejdede sammen om at tage magten over andre folk, herunder 'tyskerne'.

Som det fremgik af Hitlers taler og af hans bog, Mein Kampf, skulle de, der ikke naturligt hørte til den 'ariske race', fjernes fra det tyske folk. Det tyske folk skulle styrkes ved, at de svageste blev fjernet, da det enkelte menneske i nazismen alligevel kun havde værdi som bestanddel af folket. Desuden skulle folkets territorium (Lebensraum) udvides gennem erobringskrige.

Vilje til fred?

Mens Hitler op igennem 1930-erne gentagne gange offentligt ytrede sig om sin vilje til fred, var han opsat på at opbygge et militær for at bruge det til erobringskrige. Det fremgår bl.a. af notater fra en tale, han holdt for hær- og marineledelsen allerede fire dage efter, at han var blevet rigskansler:
"Hvordan skal den politiske magt bruges, når den er erobret? Endnu ikke til at sige. Måske tilkæmpning af nye eksportmuligheder, måske - og nok bedre - erobring af nyt Lebensraum i Østen og hensynsløs germanisering af denne. ... Farligste periode er under opbygningen af Værnemagten. Her vil det vise sig, om Fr[ankrig] har statsmænd; Hvis ja, vil det ikke give os tid, men vil falde over os (formodentlig sammen med øst-satelitter)."
Michalka, Deutsche Geschichte s. 17-18

Hvorfra kom Hitlers forestillinger?

Mange har spurgt, hvad der skabte Hitlers verdenssyn. Hitler blev født i Østrig i 1889, og hans senere verdensbillede var påvirket af hans ungdom i Wien, hvor han i en periode levede som hjemløs og forgæves forsøgte at blive kunstner. I Wien var der et stort jødisk mindretal og en række politikere, der lagde dette mindretal for had. I Wien læste Hitler desuden tyske og østrigske racistisk-nationalistiske skrifter.

Hitlers verdenssyn blev yderligere formet af Første Verdenskrig, hvor han deltog på tysk side. Hitler mente som mange andre, at Tyskland og Østrig-Ungarn tabte krigen pga. marxister og demokrater i hjemlandet, mens det i virkeligheden var krigsmodstandernes overmagt, der afgjorde krigen. Hitler mente, at det var nødvendigt at ensrette samfundet, og at alle, der ikke lod sig ensrette, måtte fjernes. Da han så jøder som uforbederligt skadelige, skulle alle jøder fjernes - på den ene eller anden måde.

Hvordan kunne Hitler få så stor magt?

Til forskel fra andre personer med forvrænget verdenssyn fik Hitler opbakning fra et stort antal vælgere og blev en ekstremt magtfuld politisk leder. Et af de centrale spørgsmål omkring nazismen er derfor, hvordan Hitler kunne opnå denne opbakning?

En del af svaret ligger i, at han var en medrivende taler, der kunne sætte ord på mange tyskeres frygt og frustrationer. Tiden efter 1. Verdenskrig var præget af skuffelse, frustration, social elendighed og skepsis over for det nyoprettede demokrati. Det var en frugtbar grobund for Hitlers retorik. Hitler stillede vælgerne i udsigt, at en 'overvindelse' af demokratiet med dets uenige partier ville gøre det muligt at samle tyskerne i et enigt nationalt fællesskab med ham som 'fører'. Dette fællesskab ville give styrke til at skaffe arbejde og brød til alle og til atter at gøre Tyskland respekteret i udlandet. De fleste tyskere kunne glæde sig over, at de som tyskere var værdifulde nok til automatisk at tilhøre det nye fællesskab. I modsætning hertil skulle jødiske tyskere holdes ude af fællesskabet.

Hitler og 'Folkefællesskabet'

Hitlers paroler skaffede ikke det nazistiske parti vælgerflertal. Men de gjorde det nazistiske parti til det største parti i Tyskland, og på den baggrund lykkedes det Hitler at blive udpeget til Rigskansler. Ved hjælp af denne magtposition og ved hjælp af sit 'politiske tæskehold', det såkaldte SA (Sturm Abteilung), fik Hitler elimineret og forbudt alle andre partier end det nazistiske. Nazisterne lukkede hurtigt alle aviser, organisationer osv., der gav udtryk for anti-nazistiske holdninger. På baggrund af denne 'ensretning' kunne Hitler uden modsigelse hævde at have overvundet interne stridigheder og forenet det tyske folk. Samtidig gav han ordre til oprustning. Den skete for lånte midler, men den bidrog til at fjerne arbejdsløsheden.

Hitler signalerede en ny tysk styrke ved bl.a. at indføre værnepligt i strid med Versailles-traktaten og ved uden krig at indlemme sit fødeland Østrig i det tyske rige. Det var nu let for den nazistiske propaganda at fremstille Hitler som den frelsende fører, der kunne redde Tyskland. Hitler personificerede det fælles fodslag, som propagandaen præsenterede med paroler som "Et folk, et rige, en fører".

Hitler og 2. Verdenskrig

Sidst i 1930-erne nød Hitler en uhyre popularitet i den tyske befolkning. Flertallet anså den tvang og vold, som nazisterne benyttede sig af, som en beskeden pris for den forsvundne arbejdsløshed og de udenrigspolitiske succeser. Og mange mente, at KZ-lejre for politiske modstandere, kriminelle osv. var nødvendige for at skabe orden.

Men det begyndte at vise sig, at der kunne blive en høj pris at betale for at have overladt den politiske magt i én mands hænder. Selvom de fleste tyskere var imod at risikere en ny krig, førte Hitler med overfaldet på Polen i september 1939 Tyskland i krig. Sejre mod Polen og Frankrig bidrog ganske vist yderligere til Hitlers anseelse, men da England ikke lod sig besejre, besluttede Hitler at angribe Sovjetunionen. Da han kort efter erklærede krig mod USA, befandt Tyskland pludselig sig i en håbløs krig, som skulle komme til at påføre verden hidtil usete lidelser.

Hitlers rolle i jødeforfølgelserne

Krigen åbnede et nyt kapitel i nazismens jødepolitik. Hitler var efter magtovertagelsen fortsat med at opildne til forskellige former for jødeforfølgelser. Ofte behøvede han ikke at give direkte ordrer, da mange nazister, både menige og højtstående, var ivrige efter at vise, at de sluttede op om 'Førerens' antisemitiske budskaber. Et utal af love forbød tyskere af jødisk baggrund at udfylde offentlige embeder, at gifte sig med eller have seksuelt samkvem med ikke-jødiske tyskere eller at benytte tyske symboler. Voldelige overfald isolerede yderligere de tyskere, der havde jødisk baggrund. Langt fra alle love eller overfald skete på Hitlers initiativ, men Hitler accepterede og opildnede udviklingen.

Hitlers tanker om racerenhed

Ud fra sin forestilling om, at ‚svage folk' uundgåeligt gik under, var Hitler besat af at styrke det tyske folk. I "Mein Kampf" skrev han, hvad den racistiske ('völkischen') stat derfor skulle gøre: [MK s. 446]
"Den skal sætte racen i midtpunktet for samfundslivet. Den skal sørge for, at racen holdes ren. Den skal gøre barnet til folkets mest kostbare gode. Den skal sørge for, at kun den, der er sund, får børn; at der kun findes én skyld: Trods egen sygdom og egne mangler at sætte børn i verden, og kun en højeste ære: at afstå fra at få børn."
Men det var ikke kun med forbud mod at få børn, at Hitler ville 'styrke folket'. På Partidagen i Nürnberg sagde han i 1929:
"Hvis Tyskland fik en million børn om året og fjernede de 700.000 til 800.000 svageste, så ville resultatet til sidst måske endda være en kraftforøgelse. Det farligste er, hvis vi selv afskærer den naturlige udvælgelse (gennem pleje af de syge og svage)."

I 1939 skød Hitler skylden for den Verdenskrig, han selv udløste, på 'den internationale jødedom'. Han så krigen som en 'tilintetgørelseskrig', hvor den ene part uundgåeligt måtte udrydde den anden. Det var derfor helt i tråd med Hitlers verdensanskuelse, at såkaldte Einsatz-grupper rejste rundt bag fronten og skød civile, såsom medlemmer af polske og sovjetiske eliter, men også jøder, herunder kvinder og børn. I efteråret 1941 begyndte nazisterne at myrde jøder og andre 'folkefjender' vha. gas. Nazisterne havde inden krigen bl.a. brugt gas til at myrde handicappede. Nu blev denne mord-teknik taget i brug i seks forskellige udryddelseslejre i det erobrede Polen, hvor tusinder af mennesker systematisk blev slået ihjel - dagligt.
Læs mere om, hvilken rolle Hitler spillede i Holocaust
Hitler og afslutningen på krigen

Efter den tyske hærs fremmarch var blevet stoppet af den Røde Hær sidst i 1941, og USA var kommet med i kampen mod nazismen, blev det åbenlyst, at Tyskland ikke kunne vinde krigen. I de næste mere end tre år klyngede Hitler og mange tyskere sig alligevel til troen på, at et folk af angiveligt overlegen 'race' og stålsat, forenet vilje ikke kunne besejres. Først efter ca. 50. millioner mennesker var døde, var det nazistiske regime nedkæmpet. Til sidst blev også civile tyskere ofre for mord, vold og voldtægter, da den Røde Hær begik utallige grusomheder.

Nazismen viste igen sin ligegyldighed overfor menneskeliv - også de tyske - da regimet i krigens sidste dage satte drenge og gamle mænd til at kæmpe mod de sovjetiske soldater i forsvaret af Berlin. I sin Førerbunker flygtede Hitler ind i en fantasiverden af modeller af pompøse bygninger, som han drømte om at lade opføre. Og til det sidste fortsatte massemordene i og uden for koncentrationslejrene. Hitler viste ingen fortrydelse eller tegn på erkendelse af, at hans verdensanskuelse kunne være en fejltagelse. Inden han unddrog sig sit ansvar gennem selvmord, pålagde han i sit 'politiske testamente' sine efterfølgere at fortsætte kampen mod 'den internationale jødedom'.

Hitler og eftertiden

Havde Hitler i det 'Tredje Rige' været Tysklands mest beundrede og elskede mand, blev han efter 2. Verdenskrig genstand for bitterhed. Mange følte, at deres tillid var blevet misbrugt, selvom et mindretal dog ikke var i stand til at opgive ideen om deres 'Fører'. Men for de fleste var det belejligt at lægge hele skylden for nazismens forbrydelser på Hitler og nogle få andre og derved undgå selv at påtage sig et ansvar. Men Hitlers historiske skyld ændrer ikke ved, at titusinder valgte at deltage i virkeliggørelsen af hans forbryderiske forestillinger.

Hitlers og nazismens historie demonstrerede på uhyggelig vis risikoen ved at lægge magten i hænderne på en 'fører'. Ved at afskaffe demokratiet havde man fjernet muligheden for at fravælge en regering og vælge en anden. Inden Hitler kunne få forestille sig omfanget af de katastrofer, som afskaffelsen af demokratiet og indførelsen af nazismens førerprincip og 'Folkefællesskab' kunne resultere i. Efter Hitler har man ikke denne undskyldning.
Af Allan Borup, ph.d. og cand.mag. i Historie

Læs mere (litteraturliste, henvisninger mm.)

Litteratur

Ian Kershaw: Hitler - en biografi. København 2008.

Sebastian Haffner: Adolf Hitler - et politisk portræt. København 2005.

Karl Christian Lammers: Føreren, Hitlers politiske karriere. København 1991.

# data[].attributes.attachment_link.description
Uden Hitler ville historien være forløbet anderledes. Som nazisternes 'Fører' var Hitler samlingspunkt for den nazistiske bevægelse. Hans beslutninger ledte verden ud i historiens største og værste krig. Og Hitlers racistiske retorik og politik førte til, at millioner af mennesker blev myrdet alene på grund af deres påståede 'race'.

# data[].attributes.body
Redegørende: Hvad er baggrunden for kanslergadeforliget?
https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/kanslergadeforliget-folketingsdebatten-30-januar-1933/

Analyserende: Hvad gik Kanslergadeforliget ud på og hvilke krav var en del af forliget?
https://www.arbejdermuseet.dk/viden-samlinger/arbejderhistorien/temaer/socialdemokratiet/kanslergadeforliget-d-30-januar-1933/

Diskuterende: På hvilke måder påvirkede kanslergadeforliget samfundet?
https://faktalink.dk/folkeskolens-historiekanon-23-kanslergadeforliget

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der blev indgået en del kriseforlig i 1930'erne. Adskillige med et politisk tungt og væsentligt indhold. Men det er forliget natten mellem den 29. og 30. januar 1933, der i historieskrivningen og i den almindelige bevidsthed er blevet stående som forliget med særlig symbolsk betydning.
Af: Niels Finn Christiansen Foredrag på Arbejdermuseet d. 30. januar 2013
Der blev indgået en del kriseforlig i 1930'erne. Adskillige med et politisk tungt og væsentligt indhold. Men det er forliget natten mellem den 29. og 30. januar 1933, der i historieskrivningen og i den almindelige bevidsthed er blevet stående som forliget med særlig symbolsk betydning. Det blev tilmed optaget i Brian Mikkelsens kanon over historiske begivenheder, som eleverne absolut skulle kende til. Det er der mange grunde til.

Forliget er let at huske på grund af dets navn, som det fik påhæftet af den forsmåede forligsdeltager, de konservatives leder John Christmas Møller, efter den gade, hvor Thorvald Staunings lejlighed dannede rammen om et i eftertidens øjne lidt pittoresk forhandlingsforløb og endeligt forlig. Men det huskes også let på grund af det tidsmæssige sammenfald med overdragelsen af magten i Tyskland til Hitler og nazisterne.

Forliget blev symbol på det danske parlamentariske demokratis evne og handlekraft til at gennemføre en effektiv krisepolitik, og på at landet ikke havde behov for stærke mænd af Hitlers eller Mussolinis type. Og når forligets aktuelt prægede konkrete indhold er glemt, huskes det, fordi det banede vejen for vedtagelsen af den store socialreform, som socialminister K.K. Steincke gennem fire år forgæves havde søgt flertal for at gennemføre. Reformen blev en af trædestenene på vejen mod velfærdsstaten.

På 80 års afstand kan nogle af de problemer, forhandlerne stod overfor, ganske rigtigt forekomme "banale", som der stod i manchetten til indbydelse til mødet, og de talstørrelser, som forliget opererede med, ligner i nutidens optik budgettet for en mindre kommune i provinsen. Men det var et vigtigt forlig.

Landet standede i våde. Store dele af det bærende erhverv, landbruget, nærmede sig et sammenbrud, arbejdsmarkedet var låst fast, og en stor-lock-out truede med at lamme væsentlige dele af industriproduktionen, og bygge- og anlægssektoren. Trods et komfortabelt flertal i Folketinget kunne den socialdemokratisk-radikale regering ikke uden videre gennemføre sin politik. Landstinget havde fortsat borgerligt flertal, og regeringen måtte derfor have mindst et af de to borgerlige partier, Venstre eller Det konservative Folkeparti med i et forlig. 1)

Den umiddelbare baggrund for det hele skal naturligvis søges i den økonomiske verdenskrise, der havde sit udspring i det amerikanske aktiemarkeds sammenbrud den "sorte tirsdag", d. 29. oktober 1929. Kriser var man for så vidt vant til. De var, som Marx og andre havde forudset, et tilbagevendende fænomen. Men denne blev af hidtil uset dybde og varighed. Den forplantede sig til en verdensomfattende depression, og den ramte alle de kapitalistiske kernelande, alvorligst USA og Tyskland. Den internationale handel blev på det nærmeste lammet, kapitalbevægelser stærkt hæmmet, produktionen faldt, mens arbejdsløsheden voksede eksplosivt. Den nåede i slutningen af 1932 op på ca. 30 mio. i den vestlige verden.

Hvert land vogtede nidkært egne interesser, lukkede sig inde med toldmure og kontrol med kapitalbevægelser. I 1931 ændredes det internationale betalingssystem dramatisk, da England forlod den såkaldte guldstandard, og en række lande, herunder Danmark, fulgte trop.

Internationalt begyndte krisen at lette noget fra 1933 blandt andet, fordi lagrene var tømt og de forskellige regeringer med USA og Tyskland i spidsen begyndte at føre en ekspansiv økonomisk politik. Men i USA skulle man helt frem til 1940, før produktionens omfang nåede niveauet fra 1929. 1930'ernes krise har indtil den nuværende fremstået som krisen frem for nogen, blandt andet også fordi den kunne tolkes som en sen udløber af de komplekse politisk-økonomiske problemer efter afslutningen af første verdenskrig, og fordi den i mange lande blev flettet sammen med krise i de politiske systemer - modsat Danmark. 2)

Krisen ramte Danmark med en vis forsinkelse i 1931. Indtil da havde dele af erhvervslivet faktisk profiteret af faldende priser på importerede råvarer, herunder korn til foder. Men herefter blev landbruget ramt af restriktioner på eksportmarkederne, og industrien blev på hjemmemarkedet mødt med øget konkurrence fra udenlandske varer. Arbejdsløsheden nåede i 1932 op på 32 % af de forsikrede, hvilket givetvis dækkede over et væsentligt højere tal af reelt underbeskæftigede, ikke mindst i landdistrikterne.

Udenrigsøkonomisk stod vi i en intrikat situation, helt afhængige af landsbrugseksporten til Storbritannien, mens importen var spredt over en del lande, dog med hovedvægt på den tyske nabo. Ét var landets økonomiske afhængighed, noget andet var den omvendte sikkerhedspolitisk stilling, hvor Danmark var fuldstændig afhængig af forholdet til Tyskland. Det var en situation, som måtte tages med i de krisepolitiske overvejelser.

Landbruget var endnu på dette tidspunkt som nævnt landets bærende erhverv. Det beskæftigede ganske vist kun 1/3 af de erhvervsaktive, men det stod for ca. ¾ af eksporten og dermed den valutaindtjening, der skulle muliggøre indkøb af råstoffer til industrien og færdigvarer til forbrugerne. Omkring 60 % af eksporten gik til Storbritannien, 20 % til Tyskland, resten til et bredt spektrum af lande. 1920erne havde været relativt gode tider for landbruget, og mange gårdmænd og større jordbesiddere havde investeret i nye avlsbygninger og forbedrede produktionsredskaber, til dels for lånte penge. Både samlet set og for den enkelte landmand var gælden vokset betragteligt.

Krisens virkninger var et massivt prisfald på landbrugets produkter og spærreforanstaltninger over for ganske bestemte eksportvarer. Der skete i løbet af tre år en halvering af produktionsværdien i landbruget. Resultatet var selvsagt, at landbrugernes indtægter blev kraftigt reduceret og dermed deres evne til at betale afdrag og renter på gælden.

Konsekvensen blev forudsigeligt nok en vældig forøgelse af antallet af tvangsauktioner, næsten en femdobling fra 1929 til 1932 med alt, hvad det indebar af familietragedier og tab af livsform for de berørte. Men også en politisk aktivisme for at fremprovokere indgreb fra regering og Rigsdag.

En hurtigt voksende utilfredshed i erhvervet førte allerede i 1930 til dannelsen af den udenomsparlamentariske bevægelse Landbrugernes Sammenslutning (LS). Dens medlemstal voksede i de følgende år næsten eksplosivt, og bevægelsen gennemførte en række spektakulære aktioner, der kulminerede i 1935 med et stort bondetog til kongen. Landbrugets miserable udvikling affødte pres på det politiske system og navnlig på partiet Venstre fra landbrugerne, fra landboforeninger, husmandsforeninger og ikke mindst fra LS, hvis systemkritiske elementer manifesterede sig ganske højrøstet. Dele af bevægelsen nærmede sig i anden halvdel af 30'erne nazismen. 3)

Den internationale arbejdsløshed forplantede sig gradvis til Danmark og kulminerede i 1932 med ca. 32 % i årsgennemsnit. I vintermånederne nåede den væsentlig højere, næsten 50 %, især i bygge- og anlægssektoren. På arbejdsmarkedet lykkedes det i 1931 med Forligsmandens mellemkomst at få vedtaget en overenskomstfornyelse med en beskeden lønnedgang. Dog kastede skotøjsarbejderne sig ud i en tre måneder lang konflikt, vel at mærke uden støtte fra DSF men med aktiv støtte fra et stadigt mere offensivt kommunistisk parti.

Herfra mødte man allerede fra slutningen af 20'erne krisen og den voksende arbejdsløshed med forsøg på at organisere de arbejdsløse og samle mange af dem i det såkaldte arbejdsløsetog, der drog gennem Danmark for ad den vej at lægge pres på de faglige organisationer og især politikerne på Rigsdagen. I disse år rekrutterede DKP helt overvejende blandt de arbejdsløse og på ganske få større arbejdspladser.

Krisepolitik
Regering og Rigsdag var under et voldsomt pres fra de to bærende sociale klasser og deres organisationer, landmænd og arbejdere, for at gøre noget. Men hvilke instrumenter havde det politiske system til rådighed? De økonomiske teorier befandt sig i et vadested.

Den klassiske økonomiske tænkning, liberalismen, havde hidtil hævdet, at man i kriser blot skulle lade økonomien og markederne i fred, lade krisen rase ud, så ville økonomien finde tilbage til en ny balance og harmoni mellem produktionsfaktorerne og mellem udbud og efterspørgsel af varer, kapital og arbejdskraft. Den tankegang var allerede under første verdenskrig sat ud af spillet, da stort set alle regeringer gennemførte omfattende reguleringer og indgreb i de økonomiske mekanismer. Det skabte samtidig et erfaringsgrundlag og beredskab hos de politiske beslutningstagere, i embedsapparatet og i organisationssystemet, som kunne sættes i værk under en krise som den i 30'erne.

På det teoretiske niveau skete der i 1920erne og begyndelsen af 30erne et opbrud fra den klassiske liberalisme, og her hørte økonomer i de nordiske lande til blandt pionererne. De markerede sig internationalt i den såkaldte Stockholm-skole med navne som Knuth Wicksell, Gunnar Myrdal og Bertil Ohlin.

Herhjemme var det økonomer som Frederik Zeuthen og Jørgen Pedersen og især Jens Warming, der i slutningen af 1920'erne udviklede teorien om den såkaldte multiplikatoreffekt, dvs. en antagelse af nogle brede og langsigtede virkninger af politisk-økonomiske indgreb for at fremme beskæftigelse, efterspørgsel og økonomisk udvikling.

I mange henseender foregreb disse nordiske økonomer de teoridannelser, som blev sammenfattet af den britiske økonom John Maynard Keynes i hans epokegørende værk fra 1936 The General Theory of Employment, Interest and Money, og Keynes anerkendte loyalt sin gæld til Warmings teori. 4) Keynes' værk blev jo i mange henseender bibelen for økonomisk politik i den vestlige verden i de følgende 40-50 år. Men her i Danmark kunne politikerne i første omgang klare sig med mindre ambitiøse, men ganske (snus)fornuftige ideer og planer.

Da socialdemokraterne stod foran at skulle danne sin første regering udformede man i 1923 et regeringsprogram, der blandt andet rummede en ganske enkel idé om, hvorledes man kunne imødegå eventuelle kriser. Det kunne man ved at iværksætte offentlige arbejder og derved, som det hed, "bidrage til opretholdelse af arbejdernes hjem" og undgå de nødvendige udbetalinger af understøttelse til de arbejdsløse. 5)

Det var en slags basal keynesianisme før Keynes, og der blev faktisk i de følgende år iværksat store offentlige anlægsarbejder: broerne over Lillebælt og Storstrømmen, udbygning af jernbanenettet og etablering af S-banen i København. Da disse arbejder bidrog til at binde landet sammen var der i det store og hele politisk enighed om dem.

Det skete i et årti, 1920'erne, som ellers var kendetegnet af en kamp om magten i Danmark mellem de to store kombattanter, Venstre og Socialdemokratiet, mellem liberalisme og socialdemokratisme, mellem land og by og mellem bonde og arbejder. Magtbalancen var i en årrække usikker, ikke mindst fordi de borgerlige fortsat beherskede Landstinget, og stemmer fra mindst et af de to partier var påkrævet for at få vedtaget en lov. Men krisens gennemslag og krisepolitikken bidrog væsentligt til, at socialdemokraterne etablerede sig som landets ledende parti i mange årtier derefter i god samklang med Det radikale Venstre.

Krisen indebar på længere sigt, at alle parter måtte gradbøje deres principgrundlag - Venstre mest afgørende, da partiet under svære kvaler blev tvunget til at forlade deres stålsatte tro på liberalismen. Modsat blev socialdemokraterne i samklang med universitetsøkonomerne bestyrket i deres ideer om efterspørgslens betydning for en vej ud af krisen. Og det kom til at præge den krisepolitik og de kriseforlig, der blev iværksat fra 1931. Krisepolitikken havde også rod i de erfaringerne, man havde gjort under første verdenskrig, hvor krigsøkonomien repræsenterede en indhegning af markedskræfterne og lancerede ideen om statsmagten som en rationel aktør i netop reguleringen af markedet.

I 1931 lagde Det konservative Folkeparti stemmer til et kriseforlig, der rummede en lettelse af ejendomsskatterne, hjælp til afdrag på landbrugets gældbyrde samt ekstraordinær hjælp til de arbejdsløse. Finansieringen fandt man i en forøgelse af de indirekte skatter. Her lagde man den linje, der blev retningsgivende for de senere forlig: en afbalancering af hensynene til de to hårdest ramte samfundsgrupper, landmændene og arbejderne.

Endnu på dette tidspunkt var forventningen, at krisen ville blive kortvarig og indgrebene midlertidige. Men allerede i eftersommeren 31 kom det næste slag, da England devaluerede og suspenderede guldindløseligheden. De øvrige nordiske lande gjorde umiddelbart det samme, og efter nogle dages famlen måtte Danmark følge trop med tilsvarende indgreb, idet man samtidig besluttede at introducere et mere potent instrument til værn om valutaen.

Det blev i 1932 til et af krisepolitikkens mest bemærkelsesværdige og magtfulde instrumenter, Valutacentralen. Den blev paradoksalt nok til på initiativ fra liberalismens bannerfører par excellence, Madsen Mygdal, og den fik myndighed til at styre erhvervenes valutaforbrug især vedrørende importen. Valutacentralen fik et langt liv og blev, som det skulle vise sig et vigtigt redskab til styring af den økonomiske politik, og som en sideeffekt rugekasse for de følgende årtiers mest fremtrædende økonomer, embedsmænd og (socialdemokratiske) ministre. "Psykopatklubben", som Erik Ib Schmidt døbte den i sine erindringer. Her foregik der en teoriopsamling og idéudveksling med inspiration fra den internationale litteratur og debat. 6)

Igen i juni 1932 måtte man gennemføre kriseforanstaltninger for landbrug og arbejdsløse, denne gang med Venstre som deltager i forliget. Et valg til Landstinget i september indfriede ikke regeringens ønske om at vinde flertal. Stauning ønskede herefter en afklaring af den politiske stilling og udskrev valg til Folketinget til midten af november. Det gav kun få forskydninger; dog mistede Venstre fem mandater og indledte hermed en langvarig nedtur, der kulminerede ved valget i 1935. Mere om det senere.

Selve forliget
Omkring årsskiftet 1932/33 spidsede krisen til. Arbejdsløsheden voksede eksplosivt og landbruget skærpede kravene til devaluering og rentesænkning for at muliggøre gældskonvertering; yderligere krævede man lettelse af ejendomsskatterne; dertil kom ønsker om opkøb og destruktion af kvæg. Alt sammen sigtede på at genskabe rentabilitet i landbrugsproduktionen, vel at mærke gennem statslig intervention.

Det var ønsker, som blev fremført af landbrugets officielle organisationer, men som også blev krævet særdeles højlydt fra LS. Her havde man for længst havde lagt landbrugets traditionelle liberalisme på hylden. Til landbrugets problemer føjede sig nu endnu et element, der bidrog til at fremskynde og dramatisere forhandlingerne: en trussel fra Dansk Arbejdsgiverforening om at iværksætte en stor-lockout fra den 1. februar, og det blev nok den faktor, der umiddelbart fremkaldte forliget. Arbejdsgiverne havde opsagt samtlige udløbende overenskomster og fremsat krav om 20 % lønreduktion, hvilket De samvirkende Fagforbund (DsF) kategorisk afviste.

Den fastlåste forhandlingssituation fik d. 27. januar forligsmanden til at meddele, at han fandt det formålsløst at fremsætte et mæglingsforslag. Men med næsten halvdelen af de organiserede arbejdere i en ledighedssituation var en konflikt ikke ligefrem, hvad DsF eller Socialdemokratiet satsede på.

Den 28. januar fremsatte regeringen et lovforslag, som forbød arbejdsgiverne at iværksætte lock-outen, forlængede de gældende overenskomster i et år og desuden udstedte et generelt strejke- og lockout forbud i samme periode. Samme dag søgte Venstre kontakt med regeringen, og i Folketinget lod Venstre forstå, at man kunne være med til at afværge lockouten, såfremt landbrugets krav blev opfyldt.

Samtidig lod Venstre forstå, at det ikke gjorde dem noget, hvis de konservative ikke blev indbudt til forhandlingerne. Der herskede iskold luft mellem de to borgerlige partier, siden de konservative i 1929 i realiteten havde medvirket til at styrte regeringen Madsen Mygdal.

Det hele endte så i med de velkendte forhandlinger i 18 timer i Kanslergade på Østerbro mellem regeringens ledende ministre og repræsentanter for Venstre. Det blev et forløb "rigt på dramatiske optrin", som den radikale Bertel Dahlgaard senere berettede, med det lige så kendte forhandlingssammenbrud ud på natten, et sammenbrud som Stauning ikke ville acceptere, og som han fik afværget ved at sende sin samlever, Augusta Eriksen ned i en mørk kælder efter husets sidste flaske whisky. De gode dråber opløste den fastlåste situation og sent på natten mellem den 29. og 30. januar kom forliget i hus. 7)

Forliget blev ganske omfattende. Mest presserende var det at få afværget lock-outen, og det skete ved et tilsagn fra Venstre om ikke at stemme imod et regerings indgreb i Landstinget. Madsen Mygdal måtte bøje sig og fravige sin mangeårige kamp mod "fagforeningstyranniet". Loven om forlængelse af overenskomsterne blev det første lovindgreb overhovedet i en konfliktsituation på arbejdsmarkedet. Men som bekendt langt fra det sidste.

Hverken i 30'erne eller senere. Udsættelsen af lock-outen med et år indebar en forlængelse af de gældende løntariffer, en slags kompensation for de prisforhøjelser, som var resultatet af et andet element i forliget, nemlig den devaluering af kronen, som havde været et af landbrugets hovedkrav. Forliget rummede yderligere en del sociale foranstaltninger rettet til de dårligst stillede arbejderfamilier, og det imødekom på alle væsentlige punkter Venstres krav til lettelse af landbrugernes social-økonomiske stilling. I de følgende måneder udarbejdedes og vedtoges konkrete lovforslag på alle disse områder.

For eftertiden står åbningen for gennemførelse af socialreformen imidlertid nok som den væsentligste og mest langtrækkende delaftale. Den blev mulig, ikke fordi Venstre elskede reformen eller blot stemte for den. Men fordi partiet som et led i det for landbruget nødvendige forlig accepterede at undlade at stemme i Landstinget, hvorefter socialdemokrater og radikale kunne stemme reformen igennem.

Socialreformen havde været længe undervejs. I virkeligheden helt fra 1920, da Steincke i sin berømte bog "Fremtidens Forsørgelsesvæsen" formulerede ikke alene de grundlæggende principper bag en reform, men også et detaljeret lovforslag, eller rettere forslag til de fire love, som reformen indeholdt: 1. lov om arbejdsanvisning og arbejdsløshedsunderstøttelse, som blev vedtaget allerede i 1931 i forbindelse med kriseforliget med de konservative; 2. lov om folkeforsikring, som gjorde medlemskab af en sygekasse nærmest obligatorisk, hvis man skulle have ret til sociale ydelser; 3. lov om ulykkesforsikring og 4. lov om offentlig forsorg.

Denne sidste var så afgjort den vigtigste og mest banebrydende. Den afløste fattigloven fra 1891 og loven om hjælpekasser fra 1907, og det er her retsprincippet fastlægges til afløsning af det hidtidige skønsprincip; dvs. at der nu skulle gælde faste takster til de sociale klienter frem for det hidtidige almisseprincip og skøn hos den lokale sognerådsformand eller kommunalbestyrelse. Hvor tab af de borgerlige rettigheder, herunder stemmeret, hidtil havde været reglen ved tildeling af socialhjælp, blev det nu undtagelsen, en undtagelse, der dog levede videre helt frem til 1961.

Endelig skulle der i hver kommune og sogn oprettes et socialudvalg, der fastlagde den lokale praksis. Modsat Steinckes oprindelige ideer tildeltes de private filantropiske foreninger en central placering inden for forsorgen.

På længere sigt betød socialreformen, at den socialpolitiske praksis blev mere ensartet ud over landet, og at professionelle socialarbejdere efterhånden fik en fremtrædende plads i det lokale embedsværk, især i de store bykommuner. Som Søren Kolstrup skriver i Dansk Velfærdshistorie betød loven om offentlig forsorg "fremskridt for flertallet af fattige, men brændemærkning af et fåtal der fortsat blev underkastet fattighjælpens traditionelle retsvirkninger".

På dette felt kom Danmark til at udgøre et "særtilfælde" blandt de nordiske og en række vesteuropæiske lande, som langt tidligere fjernede de negative retsvirkninger. 8)

Socialreformen blev ikke desto mindre et vældigt fremskridt både for de egentlige fattige og for de mange, der under krisen blev arbejdsløse eller mistede livsgrundlaget ved tvangsauktion eller fallit. Her blev der spændt et sikkerhedsnet, stærkere end man kendte det i andre lande.

Kanslergadeforliget og vedtagelsen af socialreformen har, som nævnt, fået en fortjent fremtrædende placering i det 20 århundredes Danmarks historie, men også i den historie om de nordiske landes særudvikling, som vi selv ynder at fortælle, og som allerede fra midten af 1930erne blev til en fortælling om den særlige nordiske model i den store omverdens optik. Det var kompromis'erne mellem de bærende klasser, bønder og arbejdere, den såkaldte rød-grønne alliance der faldt i øjnene.

Det er da også rigtigt, at Kanslergadeforliget fik paralleller i Sverige ("Kohandlen" mellem Socialdemokratiet og Bondeförbundet i 1934) og Norge ("kriseforliket" mellem Arbeiderpartiet og Bondepartiet 1935) og noget senere tilsvarende i Island og Finland. Forligene og det effektive parlamentariske demokrati fik Danmark og de øvrige nordiske lande til at fremstå som en stærk kontrast til hovedtendensen på det europæiske kontinent med etableringen af stadig flere autoritære eller direkte fascistisk/nazistiske regimer.

Den nordiske paralleludvikling var ikke et tilfælde. Den havde lange rødder i et samarbejde om tværnationale lovgivningsinitiativer, med bl.a. en næsten identisk ægteskabslovgivning i begyndelsen af 1920erne. Fra 1919 mødtes de nordiske socialministre regelmæssigt til gensidig orientering, inspiration og tillige med et islæt af konkurrence om førerpladsen i sociallovgivningen.

I 1932 formaliserede de nordiske arbejderbevægelser deres samarbejde i den nordiske samarbejdskomité, SAMAK, der helt til vore dage har spillet en rolle som afsæt for politikudvikling i de nordiske lande. 9)

Et af de mest bemærkelsesværdige fællestræk ved de nordiske arbejderbevægelser var den næsten samtidige ny-orientering, hvor socialdemokratierne transformerede sig fra at være klassepartier baseret primært på arbejderklasserne til at fremstå som klasse- og folkepartier. Det var begyndt med det svenske socialdemokratis adoption omkring 1930 af det oprindeligt konservative begreb om Sverige som et "folkhem", og det danske parti fulgte linjen op, da det i 1934 vedtog manifestet "Danmark for Folket", som i alt væsentligt var formuleret af Stauning. Her hed det blandt andet:

"Nu er det Tid. Ikke til fantastiske Eksperimenter og lovløse Handlinger, ikke til Trusler og Forsøg paa at nedbryde et ordnet Samfund, men det er Tid til at skabe det Folke-Fællesskab, der vender sig mod Lovløsheden og sætter sig hele Samfundets opbygning som Maal for den nærmeste Fremtids Arbejde. Arbejderklassen naaede vidt frem i Kraft af Solidaritet og Sammenhold, men hele Folket bør være med, naar de, der forstaar Produktionens Betydning samler sig om Tidens Gerning."

Og manifestet sluttede: "Vi er Smaafolk i Danmark, men der er Vilje, Arbejdsmod og Fremdrift i Folket, og det skal ogsaa ses paa det politiske Arbejde. Frem til Dagens Gerning. For Hjem og Børn, for Folk og Land. Danmark for Folket." 10)

Bag de højstemte ord gemte sig også en forsoning med det nationale og de danske folkelige traditioner. Kanslergadeforliget havde vist, hvad man kunne udrette i praksis til gavn for folket. Nu handlede det også om ikke at overlade det nationale og det folkelige til de mere skumle kræfter, der rumsterede på den konservative og nazistiske højrefløj. Kerne begreberne i nazismen var jo netop Volk, völkisch, og Volksgemeinschaft. Dem var der ingen grund til at forære de danske nazister.

"Danmark for Folket" udstak imidlertid også en strategi for national overlevelse i en forventet langvarig krise. Midlet hertil skulle være en socialistisk inspireret planøkonomi i demokratisk regi og med en meget aktiv statsmagt. Appellen til den brede befolkning handlede om at sikre vælgermæssig tilslutning til denne strategi og til det, der lurede lidt ude i fremtiden, nemlig en grundlovsændring. Den blev lykkeligvis ikke til noget.

Appellen til folkefællesskabet viste sig effektiv. Ved folketingsvalget i 1935 - med det berømte slogan "Stauning eller Kaos" - opnåede Socialdemokratiet godt 45 % af stemmerne, flere end nogensinde før eller siden. Venstre derimod måtte se sig reduceret med 10 mandater. Det var et valg, der i mange årtier frem gravlagde landbrugsliberalismen og for lang tid sikrede Socialdemokratiets position som dynamisk drivkraft i det danske samfund - når vi vel at mærke ser bort fra besættelsestiden.

I kølvandet på kanslergadeforliget og gennemførelsen af socialreformen tilegnede Hartvig Frisch i 1933 sin store bog "Pest over Europa" Thorvald Stauning i anledning af dennes 60 års dag. Her skrev Frisch i det berømte og hyppigt citerede "Nordiske Forord" en hyldest til det demokratiske Norden, hvor det blandt andet hed:

"Nu er Lejligheden inde til for os at vise, at der er Knogler og Marv i det nordiske Demokrati. Det var Bønderne i Norden, der førte Parlamentarismen til Sejr og skabte det politiske Demokrati - den Ære er deres. Det er Arbejderbevægelsen, der har bygget videre paa dette Grundlag og støbt Fundamenterne til det sociale Demokrati. Bygningen er ikke rejst endnu, og der er haardt Arbejde nok for den kommende Generation, men Fundamenterne er støbt, og enhver nordisk Arbejder og Bonde, Haandværker og Funktionær, Aandsarbejder og Kunstner har Grund til at værne og forsvare den Indsats, der her er gjort, mod ethvert Forsøg paa at indføre Diktatur og Voldsmetoder, hvad enten de kommer fra Øst eller fra Syd." 11)

Demokrati og social tryghed som det bedste værn mod politisk-ideologisk ekstremisme på venstre- og højrefløj blev en bærende søjle i dansk politik i de følgende mange årtier.

Noter:
1) Den politiske og økonomiske baggrund for septemberforliget er grundigt behandlet af Henrik Nissen i Søren Mørch (red.): Danmarks Historie, bind 7. Tiden 1914-1945. København (Gyldendal) 1988, s. 240-297. Se desuden Vagn Dybdal m.fl.: Krise I Danmark. Strukturændringer og krisepolitik I 1930'erne. København (Berlingske Forlag) 1975.
2) Eric Hobsbawm: Age of Extremes. The Short Twentieth Century 1914-1991. London 1994 (Abacus), s. 85-141. (Dansk oversættelse 1997).
3) Torben Ankjærgaard: Småborgerskab og krise. En analyse af LS's samfundsopfattelse i 1930'erne. In: Historievidenskab 13-14, 1978, s. 123-49.
4) Niels Henrik Topp: Udviklingen i de finanspolitiske ideer i Danmark 1930-1945. København (xx) 1987.
5) "Odense-programmet". Arbejdsprogram vedtaget på Socialdemokratiets kongres i 1923. Trykt i Claus Bryld: Det danske socialdemokrati og revisionismen. Bind 2, 1914-1930'erne. Århus (GMT) 1976, s. 166-68.
6) Erik Ib Schmidt: Fra psykopatklubben: erindringer og optegnelser. København (Gyldendal) 1993.
7) Henning Grelle: Thorvald Stauning. Demokrati eller kaos. En biografi. København (Jyllands- Postens Forlag) 2008, s. 333-43.
8) Søren Kolstrup: Fra fattiglov til forsorgslov. I: Jørn Henrik Petersen, Klaus Petersen og Niels Finn Christiansen (red.):Mellem skøn og ret. Dansk velfærdshistorie, bind 2 1898-1933. Odense (Syddansk Universitetsforlag), s. 229-33.
9) Klaus Petersen: Constructing Nordic Welfare? Nordic Social Political Cooperation 1919-1955. I: Niels Finn Christiansen m.fl.(red.): The Nordic Model of Welfare - A Historical Reappraisal. Copenhagen (Museum Tusculanums Forlag 2006), s. 67-98.
10) Danmark for Folket er optrykt i Claus Bryld anf. arb. s. 169-91.
11) Hartvig Frisch: Pest over Europa. Bolschevisme - Fascisme - Nazisme. København (Henrik Koppels Forlag) 1933, s. 9.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kanslergadeforliget d. 30. januar 1933 | Arbejdermuseet

# data[].attributes.attachment_link.description
Der blev indgået en del kriseforlig i 1930'erne. Adskillige med et politisk tungt og væsentligt indhold. Men det er forliget natten mellem den 29. og 30. januar 1933, der i historieskrivningen og i den almindelige bevidsthed er blevet stående som forliget med særlig symbolsk betydning. Af: Niels Finn Christiansen Foredrag på Arbejdermuseet d.

# data[].attributes.body
Redegør for hvad kanslergadeforliget var.

https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/kanslergadeforliget-1933/

Hvad var fordelene og ulemperne fra hitlers magt

https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/kanslergadeforliget-1933/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det såkaldte Kanslergadeforlig betegner 1930'ernes største politisk-økonomiske forlig. Det er opkaldt efter statsminister Thorvald Staunings bopæl, Kanslergade 10 i København, hvor forhandlingernes sidste fase foregik. Forliget blev indgået mellem Socialdemokratiet (S), Det Radikale Venstre (R) og Venstre (V) natten mellem den 29. og 30. januar 1933.
Baggrund
Baggrunden for forliget var den økonomiske verdenskrise, der var forårsaget af børskrakket i New York i 1929. I Danmark havde der været økonomiske problemer på landet siden 1920'erne, men i 1929-1930 faldt kornpriserne drastisk. Dette forringede landmændenes vilkår markant og skabte stor utilfredshed og uro.

I januar 1933 var der samtidig udsigt til en storkonflikt på arbejdsmarkedet. Arbejdsløsheden steg i de første år af 1930'erne til over 30 %. Arbejdsgiverforeningen havde med begrundelse i krisen varslet lockout for 100.000 arbejdere, fordi fagbevægelsen havde afvist kravet om en lønreduktion på gennemsnitlig 20 %. Med en lockout ville et endnu større antal personer blive arbejdsløse, samtidig med at en sådan opbremsning ville forværre den økonomiske krise.

Under indtryk af den samtidige krise i by og på land slog regeringspartierne Socialdemokratiet/Det Radikale Venstre og oppositionspartiet Venstre ind på en pragmatisk linje i et forsøg på at løse arbejdsmarkedets krise og afværge kaos.

Inspirationen til indgrebene kom delvist fra erfaringerne med statsintervention og -regulering under 1. verdenskrig.
Forhandlinger
Lockout-truslen fik den socialdemokratiske statsminister Thorvald Stauning (1873-1942) til at fremlægge Folketinget et forslag om forlængelse af overenskomsterne samt forbud mod strejker og lockouts. Et indgreb krævede støtte fra enten Det Konservative Folkeparti (K) eller Venstre, idet de to partier tilsammen havde flertal i Landstinget.

Husmændenes og landboforeningens formænd havde sideløbende fundet sammen om en fællesudtalelse til regeringen. Den omhandlede et usædvanligt krav om statslige indgreb til at afhjælpe landbrugets problemer. Venstre var derfor forhandlingsvillig.

Resultatet blev Kanslergadeforliget. De 18 timer lange forhandlinger frem mod forliget var problematiske og tæt på kollaps. Om resultatet udtalte Stauning den 30. januar betegnende, at man havde opgivet nogle principper, men reddet landet.
Resultat
Statsminister Thorvald Stauning (til venstre) og udenrigsminister Peter Munch (til højre) stod i spidsen for periodens socialdemokratiske-radikale regeringer. Fra: Det Kgl. Bibliotek, Billedsamlingen

Resultatet afspejlede de deltagende partiers varetagelse af fortrinsvis landmændenes og arbejdernes interesser.

Venstre fik først og fremmest en devaluering af kronen på ca. 10 %, der skulle sætte gang i den danske eksport af landbrugsvarer, samt løfter om lettelser i landbrugets renteforpligtelser. Desuden blev der givet tilskud til nedslagtning af kreaturer samt til en reduktion i svineproduktionen for at få prisen på landbrugsvarer til at stige.

Socialdemokratiet kunne til gengæld glæde sig over, at der blev sat gang i offentlige arbejder og sat lån af til bl.a. boligbyggeri. Lockouts og strejker blev dog samtidig forbudt for at afværge ustabiliteten på arbejdsmarkedet.
Virkningshistorie
Socialminister K.K. Steincke (1880-1963) fik yderligere Venstres støtte til udarbejdelsen af sin store socialreform. Reformen indebar en forenkling og systematisering af den hidtidige sociallovgivning. Almisseprincippet veg også mere i baggrunden til fordel for en politik baseret på rettigheder, og socialreformen ses som et led i udviklingen mod velfærdsstaten.

Kanslergadeforliget indvarslede på flere måder ændringer, der fik stor gennemslagskraft i de næste årtiers politik. Staten blev i højere grad opfattet som en aktiv igangsætter i den samfundsøkonomiske udvikling, bl.a. ved at iværksætte offentlige arbejder, der gav arbejdspladser og omsætning. Sammen med socialreformen ses disse tiltag ofte som begyndelsen på den danske velfærdsstat.

Forliget var også udtryk for samarbejde og forlig hen over midten, hvilket efterfølgende blev mere almindeligt. Tidligere havde det politiske liv være domineret at et skarpt og uforsonligt skel mellem venstre- og højrefløj. At staten greb ind i aftaler mellem arbejdsmarkedets parter og blandede sig i overenskomster var også nyt.

Kanslergadeforliget var sådan set ikke nytænkende i sin form. Det bemærkelsesværdige var i stedet, at man med demokratiske midler var rede til - og kunne - lave et så vidtgående og omfattende et forlig. Det særlige var altså beslutningsprocessen (demokratisk), graden af indgrebene (dybe politiske indgreb i ellers tidligere markedsbestemte områder) og indgrebenes bredde (berørte mange forskellige områder af samfundslivet).

Ud over de faktuelle resultater har eftertiden betonet det faktum, at Kanslergadeforliget blev indgået samme dag, Adolf Hitler kom til magten i Tyskland. Forliget har derfor fået en central plads i dansk historiebevidsthed som symbol på en særlig pragmatisme og kompromisvillighed. I lyset af den politiske udvikling i Tyskland illustrerer forliget da også, at det parlamentariske demokrati i Danmark var i stand til at sejre i en krisesituation, hvormed udemokratiske og ekstreme kræfter ikke fik næring.

# data[].attributes.attachment_link.description
Det såkaldte Kanslergadeforlig betegner 1930'ernes største politisk-økonomiske forlig. Det er opkaldt efter statsminister Thorvald Staunings bopæl, Kanslergade 10 i København, hvor forhandlingernes sidste fase foregik. Forliget blev indgået mellem Socialdemokratiet (S), Det Radikale Venstre (R) og Venstre (V) natten mellem den 29. og 30. januar 1933.

# data[].attributes.body
Problemformulering

Redegør for hvilket konsekvenser  thorvald stauning forventede kanslergadeforliget ville have. analyser om forliget påvirkede samfundet som thorvald forventede. Diskuter om der var bedere løsninger

https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/kanslergadeforliget-folketingsdebatten-30-januar-1933/

# data[].attributes.body
https://dansketaler.dk/tale/tale-i-den-tyske-rigsdag/
Redegør for hvordan Tyskland ændrede sig, fra Hitlers magtovertagelse til 2. verdenskrig.

Analyser de forslag og løsninger, Hitler kommer med i sin tale fra den 1. september 1939 med særligt fokus på.
På baggrund af Hitlers tale fra den 1. september 1939, analyser de årsager Hitler kommer med, til at starte 2. verdenskrig.

Diskuter, på baggrund af redegørelsen og analysen, hvorvidt Hitler havde grund til at starte 2. verdenskrig

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Folkerepræsentanter, mænd af den tyske rigsdag! I flere mådneder har vi alle lidt under et problem, som blev dikteret os fra Versailles, og som nu ved sin udartning er blevet uudholdeligt.

Danzig var og er en tysk by! Korridoren var og er tysk! Korridoren var og er tysk!

Disse områder kan udelukkende takke det tyske folk for deres kultur. Foruden dette ville der herske de mest barbariske forhold I disse østlige områder.

Danzig blev taget fra os! Korridoren blev annekteret af Polen! Det derboende tyske mindretal blev mishandlet på den mest smertefulde måde! Over en million mennesker af tysk afstamning måtte allerede i årene 1919/1920 forlade deres hjemstavn.

Som altid har jeg også i dette tilfælde forsøgt at gennemføre en ændring af den uudholdelige tilstand ved hjælp at fredelige revisionsforslag. Det er løgn, når der siges ude i verden, at vi søger at tvinge alle vore revisioner igennem. I femten år, før nationalsocialismen kom til magten, havde man lejlighed til at gennemføre revisionerne pa grundlag af fredelig forståelse.

Man gjorde det ikke! I hvert enkelt tilfælde har jeg fra min side gang på gang fremsat forslag om revision af de uudholdelige tilstande.

Som De ved, er alle disse forslag blevet afvist. Jeg behøver ikke at nævne dem enkeltvis: forslagene om rustningsbegrænsning, om nødvendigt til egentlig afrustning, forslagene om indskrænkning af krigsførelsen, forslagene om udelukkelsen af de af den moderne krigsførelses metoder, som i mine øjne vanskeligt lader sig forene med folkeretten.

De kender de forslag, som jeg fremsatte angående nødvendigheden af genoprettelsen af den tyske suverænitet over de tyske rigsområder, og de uendelige forsøg jeg gjorde for at nå til en fredelig forståelse med hensyn til problemet Østrig og senere med hensyn til problemet Sudeterland, Böhmen og Mähren.

Alt var forgæves.

Ét er umuligt: at forlange, at en umulig tilstand skal ordnes ad fredelig vej - og så konsekvent at forhindre den fredelige revision! Det er også umuligt at påsta, at den, der i en sådan situation vælger selv at iværksætte disse revisioner, bryder en lov. Diktatet fra Versailles er for os tyskere ingen lov. Det går ikke an at fravriste nogen en underskrift med hævet pistol og truslen om millioner af menneskers udsultning og dernæst proklamere dokumentet med denne afpressede underskrift en højtidelig lov!

Således har jeg ogsa med hensyn til Danzig og korridoren forsøgt at løse problemerne gennem drøftelser af fredelige forslag. At de måtte løses var klart! Det er begribeligt, at tidsfristen for løsningen måske kan være uden interesse for de vestlige stater, men for os er den ikke ligegyldig. Frem for alt var og kunne den ikke være ligegyldig for de lidende ofre.

I samtaler med polske statsmænd har jeg drøftet de tanker, som jeg har omtalt for Dem i min sidste rigsdagstale. Intet menneske kan påsta, at der heri har ligget en upassende fremgangsmåde endsige et utilbørligt pres. Jeg har så ladet de tyske forslag formulere, og jeg må gentage endnu en gang, at der ikke kan tænkes noget mere loyalt og beskedent end disse af mig fremsatte forslag. Og jeg vil gerne i dette øjeblik sige til verden: Kun jeg alene var overhovedet i stand til at fremsætte sådanne forslag!

For jeg ved ganske nøje, at jeg dengang bragte mig i modstrid med millioner af tyskeres synspunkt! Disse forslag er blevet afvist! Men ikke nok med det! De blev besvaret med mobiliseringer, med øget terror, med forstærket pres mod folketyskerne i disse områder og med et langsomt økonomisk, politisk og endelig også i de sidste uger militært og trafikmæssigt kvælningsforsøg mod den frie by Danzig.

Polen har rettet kampen mod den frie stad Danzig! Det var endvidere heller ikke rede til at løse korridorspørgsmålet på nogenlunde rimelig og på en for begge parters interesse retfærdig måde! Og endelig har det slet ikke tænkt sig at overholde sine forpligtelser over for mindretallene. Jeg ma her fastslå:

Tyskland har opfyldt disse forpligtelser! De mindretal, der lever i det tyske rige, bliver ikke forfulgt. Ingen franskmand kan hævde, at franske indbyggere i Saar-området bliver undertrykt, pint og gjort retsløse. Ingen vil kunne påstå dette!

Jeg har nu i fire måneder roligt iagttaget denne udvikling, ganske vist ikke uden gentagne gange at advare. På det seneste har jeg forstærket disse advarsler. For mere end tre uger siden meddelte jeg den polske ambassadør, at såfremt Polen vedblev at sende ultimative noter til Danzig, hvis det fortsatte med at undertrykke tyskheden, eller hvis det gennem toldpolitiske foranstaltninger prøvede på at ødelægge Danzig økonomisk, ville Tyskland ikke længere se passivt til.

Jeg har ikke ladet nogen tvivl herske om, at man i denne forbindelse ikke må forveksle det nuværende Tyskland med det gamle Tyskland.

Man har forsøgt at undskylde behandlingen af folketyskerne ved at erklære, at de havde begået provokationer. Jeg ved ikke, hvilke "provokationer" disse kvinder og børn, som man har mishandlet og slæbt bort, skal have begået, eller hvilke "provokationer", de folk, som man på den mest dyriske og sadistiske måde har pint og endelig myrdet, står bag!

Men ét ved jeg: Der findes ikke nogen ærekær stormagt, der i længden blot roligt ville iagttage sådanne tilstande!

Til trods for dette har jeg gjort endnu et sidste forsøg! Skønt jeg var inderligt overbevist om, at den polske regering - måske også på grund af dens afhængighed af endnu en løssluppen, vild Soldateska ikke besidder oprigtig interesse i at nå til forståelse, modtog jeg den engelske regerings mæglingsforslag. Den foreslog, at den ikke selv skulle føre forhandlinger, men lovede at sikre tilstedeværelsen af en direkte forbindelse mellem Polen og Tyskland, så parterne endnu en gang kunne komme på talefod.

Jeg må her fastslå føgende: Jeg antog dette forslag! Jeg havde med henblik på disse forhandlinger udarbejdet det grundlag, som er Dem bekendt! Og så sad jeg med min regering I to hele dage og ventede på, om det nu passede den polske regering endelig at sende en befuldmægtiget eller ej! Indtil I går aftes har den ikke sendt nogen til os, men gennem sit gesandt meddelt, at den for tiden overvejede, om og hvorvidt den var i stand til at gå ind på de engelske forslag. Dette ville den polske regering meddele England.

Forordnede! Hvis man kunne byde det tyske rige og dets statsoverhoved noget sådant, og det tyske rige og dets statsoverhoved fandt sig i det, ville den tyske nation ikke fortjene bedre end at forsvinde fra den politiske skueplads!

Men fredskærlighed og uendelig tålmodighed må ikke forveksles med svaghed, endsige fejhed! Jeg har derfor i går aftes meddelt den britiske regering, at jeg under disse omstændigheder ikke kan se noget ønske fra den polske regerings side om at gå ind i reelle drøftelser med os. Disse mæglingsforslag er dermed strandet, idet de for det første er blevet besvaret med en polsk generalmobilisering, for det andet med nye alvorlige grusomheder. Sådanne hændelser er atter blevet gentaget i nat. For nylig kunne der på en eneste nat noteres 21 grænseepisoder, og i nat har der været fjorten, deriblandt tre meget alvorlige. Jeg har derfor besluttet mig for at tale til Polen i det samme sprog, som Polen i månedsvis har anvendt over for os.

Når nu statsmænd i vesten erklærer, at dette berører deres interesser, kan jeg kun beklage en sådan erklæing. Det kan imidlertid ikke et øjeblik få mig til at vakle i udførelsen af min pligt. Jeg har højtideligt forsikret og gentager, at vi intet kræver og aldrig vil kræve noget af disse veststater.

Jeg har forsikret, at grænsen mellem Frankrig og Tyskland er endelig. Jeg har gentagne gange tilbudt England venskab og, om nødvendigt, det snævreste samarbejde. Men kærlighed kan ikke blot tilbydes fra én side - den må også besvares af den anden part.

Tyskland har ingen interesser i vesten: Vor vestvold er til alle tider rigets grænse. Vi har heller ikke noget mål for fremtiden, og denne indstilling vil ikke mere blive ændret. De andre europæiske stater forstår til en vis grad vor holdning. Jeg ville gerne her frem for alt takke Italien, som hele tiden har støttet os. Men de må også forstå, at vi til gennemførelsen af denne kamp ikke vil søge fremmed hjælp. Vi vil selv løse opgaven!

De neutrale stater har forsikret os deres neutralitet, således som vi allerede i forvejen havde garanteret den. Denne forsikring er for os hellig alvor, og sa længe ingen andre bryder deres neutralitet, vil vi ligeledes overholde den helt og fuldt. For hvad skulle vi ønske eller kræve af dem?

Jeg er glad for, at jeg nu og her kan orientere Dem om en særlig begivenhed. De ved, at Rusland og Tyskland regeres af to forskellige doktriner. Der var kun ét spørgsmål, som skulle afklares: Tyskland har ikke til hensigt at eksportere sin doktrin, og i det øjeblik Sovjetrusland ikke tænker på at eksportere sin doktrin til Tyskland, ser jeg ikke mere nogen anledning til, at vi blot en eneste gang mere skal tage stilling mod hinanden!

Vi er på begge sider klar over, at enhver indbyrdes kamp mellem vore folk kun vil være til gavn for andre. Derfor har vi besluttet os til at indgå en pagt, som i al fremtid vil udelukke nogen form for magtanvendelse mellem os, en pagt, der i visse europæiske spørgsmal forpligter os til at konsultere hinanden, en pagt, der muliggør økonomisk samarbejde og frem for alt garanterer, at disse to store staters kræfter ikke slider hinanden op indbyrdes. Ethvert forsøg fra vestens side på at ændre noget af dette vil slå fejl! Og jeg vil gerne her forsikre ét: Denne politiske afgørelse er af skelsættende betydning for fremtiden og er endelig!

Jeg tror, at hele det tyske folk vil synes om denne politiske indstilling. Rusland og Tyskland har i verdenskrigen kæmpet mod hinanden, og begge trak til sidst det korteste strå. Det skal og vil ikke ske en anden gang!

Ikke-angrebs- og konsultationspagten, der allerede blev gyldig på undertegnelsesdagen, blev i går ratificeret fra højeste sted i både Moskva og Berlin. I Moskva blev pagten modtaget på nøjagtig sammen måde, som De her modtager den. Talen, som den russiske uddenrigsminister Molotov holdt, kan jeg ord for ord tilskrive mig.

Vore mål: Jeg er fast besluttet på for det første at løse spørgsmålet om Danzig, for det andet korridorspørgsmålet, og for det tredje at sørge for, at der i Tysklands forhold til Polen indtræder en vending, som vil sikre et fredeligt samliv. Jeg er fast besluttet på at kæmpe, enten indtil den nuværende polske regering er villig til at gennemføre disse ændringer, eller indtil en anden polsk regering er parat hertil.

Jeg vil fjerne usikkerhedens element, atmosfæren af evigt borgerkrigslignende tilstande, fra de tyske grænser. Jeg vil sørge for, at freden ved østgrænsen ikke er anderledes end den, som vi kender fra vore andre grænser. Jeg vil i forbindelse dermed foretage de nødvendige handlinger på en sådan måde, at de ikke står i modstrid til det, som jeg selv, folkerepræsentanter, her i rigsdagen bekendtgjorde som vore forslag til den øvrige verden. Det betyder, at jeg ikke vil kæmpe mod kvinder og børn! Jeg har givet mit luftvåben ordre til at indskrænke sig til militære mål under angrebene, men hvis modstanderen tror, at han herved far frit spil til at kæmpe med de modsatte metoder, vil han få et svar, han ikke kan misforstå!

Polen har nu i nat for første gang ladet rigtige soldater affyre skud på vort eget territorium. Siden kl. 5.45 er der blevet skudt igen! Og fra nu af bliver bombe genlældt med bombe! Den, der kæmper med gift, bliver bekæmpet med giftgas. Den, der bryder reglerne for human krigsførelse, kan ikke vente andet af os, end at vi gør det samme. Jeg vil udkæmpe denne kamp, lige meget mod hvem, indtil rigets sikkerhed og dets rettigheder er garanteret!

I over seks år har jeg arbejdet pa den tyske værnemagts opbygning. I dette tidsrum er der blevet brugt over 90 milliarder på det. Den er i dag den bedst udrustede i verden og tåler ingen sammenligning med situationen i 1914!

Min tillid til den er urokkelig! Når jeg kaldte den værnemagt under våben, og når jeg nu af det tyske folk forlanger ofre - om nødvendigt det største offer - har jeg ret til det, for også jeg selv er i dag lige så beredt som før til at bringe ethvert personligt offer! Jeg forlanger ikke andet af nogen tysk mand, end hvad jeg selv gennem mere end fire ar var rede til at gøre til hver en tid!

Tyskere vil ikke lide afsavn, som jeg ikke selv med det samme pålægger mig! Hele mit liv tilhører fra nu af først og fremmest mit folk. Jeg vil ikke være andet end det tyske riges første soldat! Jeg er derfor atter trukket i den trøje, som var mit allerhelligste og mest dyrebare. Jeg vil først lægge den efter sejren - eller jeg vil ikke opleve afslutningen!

Skulle der tilstøde mig noget i denne kamp, er min første efterfølger partifælle Göring. Skulle der tilstode partifælle Göring noget, er hans efterfølger partifælle Hess. De vil over for disse førere være forpligtet til nøjagtig den samme blinde troskab og lydighed som over for mig! I tilfælde af at der også tilsteder partifælle Hess noget, indkaldes ved lov Senatet, der så vælger den værdigste, det vil sige den tapreste, blandt sine medlemmer!

Som nationalsocialist og tysk soldat går jeg ind i denne kamp med et stærkt hjerte! Mit liv har ikke været andet end en lang kamp for mit folk, for dets genrejsning, for Tyskland, og over denne kamp har kun ståt en bekendelse: troen på dette folk!

Et ord har jeg aldrig stiftet bekendtskab med: Det hedder kapitulation.

Hvis nogen mener, at vi måske går imod svære tider, vil jeg bede vedkommende om at huske på, at en preusserkonge med et latterligt lille land engang gik imod en at de største koalitioner og efter tre krige til sidst sejrede, fordi han ejede et troende og stærkt hjerte, som også vi har brug for i denne tid.

Men over for omverdenen vil jeg gerne forsikre: november 1918 vil aldrig mere gntage sig i den tyske historie!

Ligesom jeg selvtil enhver tid er beredt på at sætte mit liv ind for mit folk og for Tyskland, forlanger jeg også dette af alle andre! Men den, der tror, at han direkte eller indirekte kan modsætte sig det nationale kald, vil falde! Forrædere har intet at gøre blandt os! Alle bekender vi os hermed til vor gamle grundsætning: Det er helt og holdent ligegyldigt, om vi lever, men det er nødvendigt, at vort folk, at Tyskland lever!

Jeg forventer af Dem som rigets sendebude, at De nu opfylder Deres pligt overalt. De må være modstandens bannerfører, koste hvad det vil! Ingen skal meddele mig, at stemningen i hans Gau, i hans kreds eller i hans gruppe eller celle har været dårlig. Bærere, ansvarlige bærere af stemningen, er De!

Jeg er ansvarlig for stemningen i det tyske folk, og De er ansvarlige for stemningen i Deres Gau, i Deres kredse! Ingen har ret til at løbe fra dette ansvar! Det offer, som forlanges af os, er ikke større end de ofre, talrige generationer har bragt. Alle de mænd, der før os har måttet gå den bitreste og sværeste vej for Tyskland, har ikke ydet andet, end hvad også vi har at yde; deres offer var ikke billigere og ikke mindre smerteligt og dermed ikke lettere end det offer, som forlanges af os. Jeg venter også af den tyske kvinde, at hun med jernhård disciplin og på forbilledlig vis indtager sin plads i det store kampfællesskab! Den tyske ungdom vil af sig selv og med strålende hjerte opfylde, hvad nationen, den nationalsocialistiske stat, venter og kræver af den!

Når vi danner dette fællesskab, tæt sammensvorne, forberedt på alt, indstillet på aldrig at kapitulere, vil vor vilje blive herre over enhver prøvelse. Jeg slutter med den bekendelse, som jeg i sin tid fremkom med, da jeg indledte kampen om magten i riget. Dengang sagde jeg: Hvis vor vilje er så stærk, at ingen modgang mere formår at betvinge den, så vil vor vilje og vort tyske stål også sønderbryde og besejre modgangen.

Tyskland - Sieg Heil!

# data[].attributes.attachment_link.title
Adolf Hitlers tale i den tyske Rigsdag 1939 - Danske Taler

# data[].attributes.attachment_link.description
Folkerepræsentanter, mænd af den tyske rigsdag! I flere mådneder har vi alle lidt under et problem, som blev dikteret os fra Versailles, og som nu ved sin udartning er blevet uudholdeligt. Danzig var og er en tysk by! Korridoren var og er tysk! Korridoren var og er tysk!

# data[].attributes.body
Problemformulering

I 1934 kom Adolf Hitler til magten og Tyskland blev delt op i øst og vest. Dette resulterede i at tyskere blev skilt ad og der opstod modstandbevægelser mod Hitler regimet. Hvilke effekter havde dette på de tyskere, og hvad resulterede det i?

Kilder

https://folkedrab.dk/artikler/tysk-modstand-mod-nazismen-1933-45

# data[].attributes.body
Redegør for hvad der skete da weimarforfatningen blev opløst og analyser hvilke konsekvenser det havde for Tyskland. Diskuter fordelene og ulemperne ved Hitlers magtovertagelse.

https://tyskerneognazismen.ibog.forlagetcolumbus.dk/index.php?id=180
https://tyskland.systime.dk/index.php?id=255#c1018

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En anden udfordring for de demokratiske partier i Tyskland lå ironisk nok i selve grundlaget for det tyske demokrati, nemlig forfatningen.

Da Tyskland fik en demokratisk forfatning i 1919, skete det ikke uden demokratiske erfaringer. De stammede fra begyndelsen af 1800-tallet. Her havde flere af forbundsstaterne i Det Tyske Forbund, forløberen for Det Tyske Rige, både forfatninger, parlamenter og stemmeret for mænd. Da Tyskland i 1871 blev samlet som kejserrige, blev de demokratiske traditioner til en vis grad opretholdt. Ud over SPD og Zentrum blev der dannet flere politiske partier, som kæmpede om pladserne i den tyske rigsdag, og rigskansleren, der ledede regeringen, havde stor indflydelse på Tysklands inden- og udenrigspolitik. Rigskansleren blev imidlertid udpeget af kejseren, og Rigsdagens indflydelse var begrænset til at stemme om lovforslag. Med det tyske nederlag i første verdenskrig og kejserdømmets fald i 1918 åbnede der sig en mulighed for at indføre en langt mere demokratisk styreform.

# data[].attributes.attachment_link.description
En anden udfordring for de demokratiske partier i Tyskland lå ironisk nok i selve grundlaget for det tyske demokrati, nemlig forfatningen. Da Tyskland fik en demokratisk forfatning i 1919, skete det ikke uden demokratiske erfaringer. De stammede fra begyndelsen af 1800-tallet.

# data[].attributes.body
- Redegør for Tysklands håndtering af konsekvenserne fra 1. verdenskrig.

- Analyser Danmarks og Tysklands forhold i Staunings tale.

https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/thorvald-staunings-s-tale-i-studenterforeningen-8-marts-1941/

- Diskuter om mellemkrigstiden havde positive, eller negative bivirkninger for samarbejdet mellem Tyskland og Danmark.

# data[].attributes.body
- Redegør for de vigtigste resultater kanslergadeforliget medførte.

- Analyser hvilken betydning kanslergadeforliget - Folketingsdebatten 30. januar 1933 havde på det danske arbejdsmarked.  https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/kanslergadeforliget-folketingsdebatten-30-januar-1933/

- Diskuter hvorvidt kanslergadeforliget var løsningen på Danmarks økonomiske stilling?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S) John Christmas Møller (C) Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet) Aksel Larsen (DKP) Statsminister Thorvald Stauning (S)
Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.

Som det fremgaar af den kortfattede Betænkning, har det ikke været muligt at opnaa Enighed i Udvalget om det forelagte Lovforslag. Et Flertal af Udvalget, bestaaende af det radikale Venstres og Socialdemokratiets Medlemmer, indstiller Lovforslaget til Vedtagelse, idet dette Flertal dog samtidig har tiltraadt et enkelt Ændringsforslag, som er stillet af Statsministeren, til § 2, og med Hensyn til hvis Ordlyd jeg tillader mig at henvise ærede Medlemmer til den omdelte Betænkning.

Ændringsforslagets Hensigt er kun at tydeliggøre selve Lovforslagets Formaal, og jeg tillader mig paa Flertallets Vegne at anbefale dette Ændringsforslag til Vedtagelse her i det høje Ting.

Jeg vil samtidig tillade mig at anbefale selve Lovforslaget til Vedtagelse her i Tinget. Jeg skal afstaa fra nogen særlig Motivering for denne Anbefaling og ganske henholde mig til den Motivering, som den højtærede Statsminister har givet ved Fremsættelsen af dette Lovforslag. Vi kan i Dag som ved Lovforslagets Fremsættelse tiltræde denne Motivering, idet Hensigten med Lovforslaget har været at skaane det krisehærgede Samfund og ikke mindst de mange Tusinde haardtprøvede, kriseramte Hjem baade i Byerne og paa Landet for den Meningsløshed, som den varslede Storkamp i Øjeblikket vilde betyde for det danske Samfund. Jeg tillader mig derfor at udtale Haab om, at dette Lovforslag med det stillede Ændringsforslag vil blive vedtaget i begge Rigsdagens Ting - jeg tror, det vil blive hilst med Tilfredshed af det aldeles overvejende Flertal af den danske Befolkning.

Krag (V): I de Bemærkninger, som jeg tillod mig at fremsætte paa mit Partis Vegne ved første Behandling af det foreliggende Lovforslag, betonede jeg, at Erhvervslivets Tilstand, først og fremmest Landbrugets, og den forfærdende Arbejdsløshed paa henimod 200 000 Arbejdere med Familier nødvendiggør en Indsats fra Regeringens og Lovgivningsmagtens Side, som jeg krævede skulde være omfattende, dybtgaaende og dristig, Handlinger, som alt for længe har ladet vente paa sig, til Trods for, at det saa sandt ikke har manglet paa Stimulans dertil fra vor Side. Jeg redegjorde for de Omraader, hvorpaa denne Indsats efter vor Opfattelse burde gøres, og for de Formaal, som gennem en saadan Indsats burde plejes.

Siden da har der mellem Medlemmerne af den høje Regering og mit Parti fundet en Række Forhandlinger Sted netop for at muliggøre den af os krævede Indsats paa de Omraader, som jeg ved første Behandling fremhævede. Vi havde meget ønsket, at det havde været muligt at samle om disse Forhandlinger paa et Tidspunkt, da de var meget lidt fremskredne, samtlige Rigsdagens saakaldte store Partier, men det har desværre ikke været muligt.

Disse Forhandlinger har ført til en foreløbig Udformning, som ganske vist ikke er Udtryk for, at vi paa de Omraader, jeg har omtalt, har opnaaet alt, hvad vi kunde ønske, og heller ingenlunde alt, hvad vi finder fornødent, men vi nærer dog en sikker Forventning om, at de Foranstaltninger, som vi med Tryghed venter skal blive Resultatet af de førte Forhandlinger, naar de omsættes til Handling, vil faa en væsentlig Betydning til Genskabelse af Rentabilitet i Erhvervslivet og først og fremmest i Landbruget, til Fremskaffelse af billige Penge med det Incitament til Virksomheds Igangsættelse, som deri ligger, og at de vil blive ledsaget af Foranstaltninger, som aktivt bidrager til Igangsættelse af Virksomhed, til Forbedring af Beskæftigelsesforholdene og til Hævdelse ogsaa - og det er ikke det mindst betydningsfulde - af en fast Kurs paa dansk Valuta, hvilket først og fremmest for Handel og Industri er af væsentlig Betydning, ligesom det i alle Grene af Erhvervslivet utvivlsomt vil føles som en Lettelse, hvis det lykkes at øge den i alle Grene af den danske Befolkning saa stærkt formindskede Købekraft.

(...)

Regeringen og den alene har Ansvaret for denne Lovgivning, og derfor lader vi den handle, og trods Regeringens og dens Partiers efter vor Mening ukloge Handlemaade i denne Sag sætter vi dog vor Lid til, at vi i Samarbejde med forhaabentlig alle Rigsdagens Partier og med den høje Regering paa det Grundlag, som bliver Resultatet af de Forhandlinger, som er ført de sidste Dage, kan bidrage til at skabe dog nogen Lysning i det Mørke, som har bredt sig over dansk Erhvervsliv, og som alt for længe har faaet Lov til at herske.

Jeg anbefaler mine Meningsfæller at undlade at stemme saavel for Ændringsforslaget her ved anden Behandling som for selve Lovforslaget ved tredie Behandling.

Christmas Møller (C): Da Rigsdagsarbejdet begyndte i det nye Aar, henstillede den højtærede Regering til Rigsdagens Oppositionspartier, som har Medlemmer saavel i Folketing som i Landsting, om de ikke vilde undlade at fremsætte deres Forslag, for at der kunde optages fortrolige Forhandlinger mellem disse Partier og Regeringspartierne for om muligt derigennem at finde Vej frem overfor den Krise, vi staar midt oppe i.

Oppositionspartierne, saavel Partiet Venstre som det konservative Folkeparti, svarede beredvilligt ja hertil, skønt enhver kan sige sig selv, at man i og for sig havde Interesse i klart at fremlægge for Befolkningen, hvilke Anskuelser man havde. Forhandlingerne blev optaget og ført, dels under Ledelse af Statsministeren, dels i forskellige Udvalg, og disse Forhandlinger fortsattes og fortsattes. Men jeg maa have Lov til at indlede med at spørge den højtærede Statsminister, om de fortsættes endnu, for i det sidste Møde, vi havde i Lørdags, opfordrede den højtærede Statsminister Udvalgene til at fortsætte Arbejdet.

Jeg har ingen Bebrejdelse at rette til Partiet Venstre over, at det har ført fortrolige Forhandlinger med Regeringen, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krag omtalte, thi han har meddelt mig, at disse Forhandlinger blev ført, og han har meddelt mig nogle Hovedlinier i disse Forhandlinger, og en enkelt vigtig Hovedlinie skal jeg komme tilbage til, men jeg maa have Lov til overfor den højtærede Statsminister, som i Lørdags opfordrede til Fortsættelse af disse Forhandlinger, og som benægtede, at fortrolige Forhandlinger blev ført, at gentage, hvad jeg sagde ved første Behandling, at dette er i flagrant Uoverensstemmelse med Sandheden, og enhver kan i Dag se, at jeg har haft Ret heri.

Jeg kunde fristes til at udtrykke mig saaledes: Man har naturligvis ikke Lov til at sige Løgn i dette høje Ting, men selv den højtærede Formands Magt gaar ikke saa vidt, at han kan forbyde os at tænke, hvad vi vil; og der kan jo ikke være den fjerneste Tvivl om, at Stillingen i Dag er den, at der er ført en Række Forhandlinger, at disse Forhandlinger har ført til et Resultat, men at man spiller Spillet videre og undlader fra Regeringspartiernes Side at tale derom, og det undrer mig for saa vidt, at det ærede Medlem Hr. Krag ikke tog mere Afstand herfra end, at han ikke klart sagde, hvad Baggrunden for hans Partis Stilling er.

Jeg gentager: Jeg har ingen Bebrejdelser at rette over, at fortrolige Forhandlinger, som vi alle vil have Krav paa at føre, bliver ført - naturligvis ikke; men jeg bebrejder den højtærede Statsminister, som spiller Spillet videre, at han ikke i Dag ved Indledningen til denne Debat klart og tydeligt som Landets Statsminister giver Offentligheden og Tinget Besked om, hvad der danner Baggrund for Muligheden for Gennemførelsen af dette Lovforslag, da enhver dog ved eller saa nogenlunde ved, hvad der er Baggrund for alt dette.

(...)

Der kan ikke være Tvivl om, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krags Ord faldt, at isoleret gennemføres dette Lovforslag ikke. Der er paa en Række store Omraader truffet Aftaler mellem Regeringspartierne og Ministeriet paa den ene Side og det ene Oppositionsparti paa den den anden Side om Gennemførelsen af visse Forslag. Lejligheden her er jo ikke, selv om de i og for sig indgaar som et naturligt Led i selve den Baggrund, dette Lovforslag har faaet, til at gennemgaa den lange Række af dem; man maa jo ogsaa se dem udarbejdet i Enkeltheder forinden man kan tage endelig Stilling. Jeg ønsker kun i al Almindelighed at sige, at mit Parti overfor det Diktat, som Partiet Venstre og Regeringspartierne altsaa paa en Række Lovgivningsomraader vil stille Rigsdagen overfor, ud fra vore Synspunkter vil gaa ind i en saglig Forhandling om disse Forslag. Der vil utvivlsomt være enkelte af dem, hvortil ogsaa vor Stemme kan faas, men der vil utvivlsomt ogsaa paa betydningsfulde Omraader være Lovforslag, hvor vi vil sætte vor Stemme imod.

Og naar det ærede Medlem Hr. Krag udtalte Forventningen og Forvisningen om, at alle Partier paa Rigsdagen paa en Række af disse Omraader kunde samles i Enighed om Forslagene og begynde en Forhandling maa jeg sige til det ærede Medlem: Nej, til en saadan Forhandling kan vi ikke være med, simpelt hen af den Grund, at det ærede Medlem efter sine egne Ord møder til Forhandling med bundne Hænder overfor en Række af de Forslag, der er Led i Overenskomsten. Vi kan foreslaa vore Ændringer, gøre vore Anskuelser gældende, andet kan vi naturligvis ikke.

(...)

Hans Hansen (Rørby) [Retsforbundet]: Jeg tror det kan siges at være godt, at det foreliggende Lovforslag, som tager Sigte paa at forbyde Lockout og Strejke et Aar, ikke gælder Rigsdagen; thi vi har nu set, hvorledes det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er blevet lockoutet ved de politiske Forhandlinger, og vi har set, hvordan det ærede Medlem Hr. Krag har erklæret, at han og hans Parti vil forholde sig passive, altsaa strejke, overfor Lovforslaget, ganske vist paa en ejendommelig Maade.

Det foreliggende Lovforslag er ved det Forlig, der er opnaaet, Indledningen til noget mystisk, som kun de indviede kan tale med om, selvom man kan ane og formode, at vi nu staar overfor det samme, som vi saa mange Gange før har staaet overfor - dog maaske mere udpræget -, nemlig et Forlig. Men jeg ved af Erfaring, at Sporene skræmmer.

Det foreliggende Lovforslag er Indledningen til et Forsøg paa ved kunstige Midler at holde Varepriserne oppe. Jeg forstaar ærlig talt ikke den Bitterhed, der var i det ærede Medlem Hr. Christmas Møllers Tale, for det ærede Medlem vil jo det samme, kun paa en anden Maade. Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller vil ind paa Toldvejen, for derigennem at give enkelte Medborgere Ret til at indkassere Penge for en Vare, de ikke leverer; Regeringen prøver nu paa ved en Forfalskning af Kronen at opnaa det samme. Der er ingen Væsensforskel i Princippet, idet man i begge Fald vil naa en Fordyrelse af Varepriserne.

(...)

Aksel Larsen (DKP): Regeringen har vist, at den forstaar, at Mørkets Gerninger hører Nattetimerne til, ved at henlægge Behandlingen af dette Forslag til et saadant Tidspunkt, og den har endvidere stillet Socialdemokratiets Ordfører, det ærede Medlem Hr. Alsing Andersens Ord i et ganske særligt Relief. Det ærede Medlem sagde, at han var overbevist om, at det store Flertal, af Befolkningen vil hilse denne Lov med Begejstring og godkende den, og saa ser man, at Regeringen - ja, for eftersom Rigsdagens Præsidium erklærer ikke at kende noget dertil, maa det jo være Regeringen - ved Hjælp af Politiknipler og Taaregas-bomber søger at hindre det begejstrede Folk i at give Udtryk for denne Begejstring; og den Folkerepræsentation, hvis Værdighed det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er saa øm for, forhandler her, jeg vil ikke sige under Beskyttelse af Politiknipler og Taaregas, der er nemlig ikke forsøgt noget Angreb, men Rigsdagsbygningens Forhal er forvandlet til en Vagtstue paa en Politistation, og det anser formodentlig alle andre ærede Medlemmer i denne Sal end Kommunisterne for stemmende med Rigsdagens Værdighed.

Med Hensyn til det foreliggende Lovforslag har vi en Gang givet Udtryk for vor Stilling til det, og den har ikke forandret sig, men derfor vil jeg alligevel knytte en Del Bemærkninger til det. Lovforslaget er saavel et Forslag om Forbud mod Strejker som en Bebuder af en Række Nedskæringslove af den alleralvorligste Art, og der er altsaa to Grunde til, at vi, og med os hele Arbejderklassen, vender os mod dette Lovforslag. Ja, de Herrer paa Regeringspartiernes Bænke ler. Hvis jeg ikke husker meget fejl, saa blev der i 1925, da Regeringen Stauning paatænkte udenom Rigsdagen, ved en provisorisk Lov, at forbyde Strejker, erklæret fra Socialdemokratiets Side: Det store Befolkningsflertal vil være indforstaaet. Det store Befolkningsflertal viste sig at være saa lidt indforstaaet, at der selv paa en saa reaktionært sammensat Kongres som Arbejdsmændenes vedtoges den skarpeste Protest mod, at Regeringen kunde paatænke saadanne forholdsregler.

(...)

Der findes ingen Udvej for det kapitalistiske Samfund. Vi kommunister er de eneste her i Salen, der er i Pagt med Tiden, fordi vi kæmper for at undergrave det kapitalistiske Samfund. Og i Kampen mod Kapitalismen vil vi sætte os som den vigtigste Opgave at kæmpe for, at Arbejderne bryder denne Lov, gør den illusorisk og tiltvinger sig Erstatning for de indirekte Nedskæringer.

Statsministeren (Stauning (S) ): Jeg takker for den Tilslutning, det foreliggende Lovforslag har faaet i den afgivne Betænkning, og kan selvfølgelig modtage det Ændringsforslag, som er stillet til § 2, tagende Sigte paa en Tydeliggørelse paa et underordnet Punkt. Jeg kan ligesom det ærede Medlem Hr. Krag udtale den Forventning, at de Foranstaltninger, man er i Færd med at planlægge, i Forbindelse med Standsningen af den faretruende Lockout, maa virke heldbringende, at det maa lykkes nu at faa mere Produktion i Gang i Stedet for mindre. Saa er jo i hvert Fald det Formaal naaet, som har været det ledende under de Drøftelser, der har ført baade til det indtagne Standpunkt til det foreliggende Lovforslag og til de Lovforslag, der er planlagt, og som i den kommende Tid bliver ført frem til Rigsdagens Behandling.

Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller interesserede sig for visse Forhandlinger. Ingen har nogen Anledning til at bestride, at baade Samtaler og egentlige Forhandlinger har fundet Sted, som det er sket, nogle Gange før. Disse Samtaler har nu ført til det Resultat, at der er blevet Forstaaelse mellem tre Partier om visse Foranstaltninger, som vi altsaa anser for nyttige i en Situation som den, vort Land og vor Befolkning i Øjeblikket er inde i.

(...)

# data[].attributes.attachment_link.title
Kanslergadeforliget - Folketingsdebatten 30. januar 1933

# data[].attributes.attachment_link.description
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S) John Christmas Møller (C) Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet) Aksel Larsen (DKP) Statsminister Thorvald Stauning (S) Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.

# data[].attributes.body
Redegør for hvorfor weimarrepublikken opstod, og hvad den stod for. Benyt kilden til din redegørelse: https://faktalink.dk/titelliste/nazisme/nazismen-frem-til-2-verdenskrig

Analyser hvilken betydning weimarrepublikken fik for den tyske befolkning? Anvend bl.a. Oskar Münsterbergs dagbog fra Berlin til analysen: https://verdenshistorietilhhx.systime.dk/index.php?id=585#c1164

Diskuter om weimarrepublikken havde en positiv effekt på Tyskland. Anvend kilden nedenfor til diskussionen: https://verdenshistorietilhhx.systime.dk/index.php?id=585#c1164

# data[].attributes.body
Problemformulering: Hvorfor blev kanslergadeforliget indgået, og hvilke problemstiiger i samfundet tog det højde for?

Redegørelse
Radegøre for hvad de vigtigeste punkter i kanslergadeforliget var.
https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/kanslergadeforliget-folketingsdebatten-30-januar-1933/

Analyser:
Analyser hvilke grunde var der til at indføre kanslergadeforliget.
https://danmarkshistorien.dk/leksikon-og-kilder/vis/materiale/kanslergadeforliget-1933/

Diskuter: Diskuter hvordan kanslergadeforliget pårvierkede samfundets udvikling de følgende år.
https://www.arbejdermuseet.dk/viden-samlinger/arbejderhistorien/temaer/socialdemokratiet/kanslergadeforliget-d-30-januar-1933/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S) John Christmas Møller (C) Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet) Aksel Larsen (DKP) Statsminister Thorvald Stauning (S)
Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.

Som det fremgaar af den kortfattede Betænkning, har det ikke været muligt at opnaa Enighed i Udvalget om det forelagte Lovforslag. Et Flertal af Udvalget, bestaaende af det radikale Venstres og Socialdemokratiets Medlemmer, indstiller Lovforslaget til Vedtagelse, idet dette Flertal dog samtidig har tiltraadt et enkelt Ændringsforslag, som er stillet af Statsministeren, til § 2, og med Hensyn til hvis Ordlyd jeg tillader mig at henvise ærede Medlemmer til den omdelte Betænkning.

Ændringsforslagets Hensigt er kun at tydeliggøre selve Lovforslagets Formaal, og jeg tillader mig paa Flertallets Vegne at anbefale dette Ændringsforslag til Vedtagelse her i det høje Ting.

Jeg vil samtidig tillade mig at anbefale selve Lovforslaget til Vedtagelse her i Tinget. Jeg skal afstaa fra nogen særlig Motivering for denne Anbefaling og ganske henholde mig til den Motivering, som den højtærede Statsminister har givet ved Fremsættelsen af dette Lovforslag. Vi kan i Dag som ved Lovforslagets Fremsættelse tiltræde denne Motivering, idet Hensigten med Lovforslaget har været at skaane det krisehærgede Samfund og ikke mindst de mange Tusinde haardtprøvede, kriseramte Hjem baade i Byerne og paa Landet for den Meningsløshed, som den varslede Storkamp i Øjeblikket vilde betyde for det danske Samfund. Jeg tillader mig derfor at udtale Haab om, at dette Lovforslag med det stillede Ændringsforslag vil blive vedtaget i begge Rigsdagens Ting - jeg tror, det vil blive hilst med Tilfredshed af det aldeles overvejende Flertal af den danske Befolkning.

Krag (V): I de Bemærkninger, som jeg tillod mig at fremsætte paa mit Partis Vegne ved første Behandling af det foreliggende Lovforslag, betonede jeg, at Erhvervslivets Tilstand, først og fremmest Landbrugets, og den forfærdende Arbejdsløshed paa henimod 200 000 Arbejdere med Familier nødvendiggør en Indsats fra Regeringens og Lovgivningsmagtens Side, som jeg krævede skulde være omfattende, dybtgaaende og dristig, Handlinger, som alt for længe har ladet vente paa sig, til Trods for, at det saa sandt ikke har manglet paa Stimulans dertil fra vor Side. Jeg redegjorde for de Omraader, hvorpaa denne Indsats efter vor Opfattelse burde gøres, og for de Formaal, som gennem en saadan Indsats burde plejes.

Siden da har der mellem Medlemmerne af den høje Regering og mit Parti fundet en Række Forhandlinger Sted netop for at muliggøre den af os krævede Indsats paa de Omraader, som jeg ved første Behandling fremhævede. Vi havde meget ønsket, at det havde været muligt at samle om disse Forhandlinger paa et Tidspunkt, da de var meget lidt fremskredne, samtlige Rigsdagens saakaldte store Partier, men det har desværre ikke været muligt.

Disse Forhandlinger har ført til en foreløbig Udformning, som ganske vist ikke er Udtryk for, at vi paa de Omraader, jeg har omtalt, har opnaaet alt, hvad vi kunde ønske, og heller ingenlunde alt, hvad vi finder fornødent, men vi nærer dog en sikker Forventning om, at de Foranstaltninger, som vi med Tryghed venter skal blive Resultatet af de førte Forhandlinger, naar de omsættes til Handling, vil faa en væsentlig Betydning til Genskabelse af Rentabilitet i Erhvervslivet og først og fremmest i Landbruget, til Fremskaffelse af billige Penge med det Incitament til Virksomheds Igangsættelse, som deri ligger, og at de vil blive ledsaget af Foranstaltninger, som aktivt bidrager til Igangsættelse af Virksomhed, til Forbedring af Beskæftigelsesforholdene og til Hævdelse ogsaa - og det er ikke det mindst betydningsfulde - af en fast Kurs paa dansk Valuta, hvilket først og fremmest for Handel og Industri er af væsentlig Betydning, ligesom det i alle Grene af Erhvervslivet utvivlsomt vil føles som en Lettelse, hvis det lykkes at øge den i alle Grene af den danske Befolkning saa stærkt formindskede Købekraft.

(...)

Regeringen og den alene har Ansvaret for denne Lovgivning, og derfor lader vi den handle, og trods Regeringens og dens Partiers efter vor Mening ukloge Handlemaade i denne Sag sætter vi dog vor Lid til, at vi i Samarbejde med forhaabentlig alle Rigsdagens Partier og med den høje Regering paa det Grundlag, som bliver Resultatet af de Forhandlinger, som er ført de sidste Dage, kan bidrage til at skabe dog nogen Lysning i det Mørke, som har bredt sig over dansk Erhvervsliv, og som alt for længe har faaet Lov til at herske.

Jeg anbefaler mine Meningsfæller at undlade at stemme saavel for Ændringsforslaget her ved anden Behandling som for selve Lovforslaget ved tredie Behandling.

Christmas Møller (C): Da Rigsdagsarbejdet begyndte i det nye Aar, henstillede den højtærede Regering til Rigsdagens Oppositionspartier, som har Medlemmer saavel i Folketing som i Landsting, om de ikke vilde undlade at fremsætte deres Forslag, for at der kunde optages fortrolige Forhandlinger mellem disse Partier og Regeringspartierne for om muligt derigennem at finde Vej frem overfor den Krise, vi staar midt oppe i.

Oppositionspartierne, saavel Partiet Venstre som det konservative Folkeparti, svarede beredvilligt ja hertil, skønt enhver kan sige sig selv, at man i og for sig havde Interesse i klart at fremlægge for Befolkningen, hvilke Anskuelser man havde. Forhandlingerne blev optaget og ført, dels under Ledelse af Statsministeren, dels i forskellige Udvalg, og disse Forhandlinger fortsattes og fortsattes. Men jeg maa have Lov til at indlede med at spørge den højtærede Statsminister, om de fortsættes endnu, for i det sidste Møde, vi havde i Lørdags, opfordrede den højtærede Statsminister Udvalgene til at fortsætte Arbejdet.

Jeg har ingen Bebrejdelse at rette til Partiet Venstre over, at det har ført fortrolige Forhandlinger med Regeringen, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krag omtalte, thi han har meddelt mig, at disse Forhandlinger blev ført, og han har meddelt mig nogle Hovedlinier i disse Forhandlinger, og en enkelt vigtig Hovedlinie skal jeg komme tilbage til, men jeg maa have Lov til overfor den højtærede Statsminister, som i Lørdags opfordrede til Fortsættelse af disse Forhandlinger, og som benægtede, at fortrolige Forhandlinger blev ført, at gentage, hvad jeg sagde ved første Behandling, at dette er i flagrant Uoverensstemmelse med Sandheden, og enhver kan i Dag se, at jeg har haft Ret heri.

Jeg kunde fristes til at udtrykke mig saaledes: Man har naturligvis ikke Lov til at sige Løgn i dette høje Ting, men selv den højtærede Formands Magt gaar ikke saa vidt, at han kan forbyde os at tænke, hvad vi vil; og der kan jo ikke være den fjerneste Tvivl om, at Stillingen i Dag er den, at der er ført en Række Forhandlinger, at disse Forhandlinger har ført til et Resultat, men at man spiller Spillet videre og undlader fra Regeringspartiernes Side at tale derom, og det undrer mig for saa vidt, at det ærede Medlem Hr. Krag ikke tog mere Afstand herfra end, at han ikke klart sagde, hvad Baggrunden for hans Partis Stilling er.

Jeg gentager: Jeg har ingen Bebrejdelser at rette over, at fortrolige Forhandlinger, som vi alle vil have Krav paa at føre, bliver ført - naturligvis ikke; men jeg bebrejder den højtærede Statsminister, som spiller Spillet videre, at han ikke i Dag ved Indledningen til denne Debat klart og tydeligt som Landets Statsminister giver Offentligheden og Tinget Besked om, hvad der danner Baggrund for Muligheden for Gennemførelsen af dette Lovforslag, da enhver dog ved eller saa nogenlunde ved, hvad der er Baggrund for alt dette.

(...)

Der kan ikke være Tvivl om, saaledes som det ærede Medlem Hr. Krags Ord faldt, at isoleret gennemføres dette Lovforslag ikke. Der er paa en Række store Omraader truffet Aftaler mellem Regeringspartierne og Ministeriet paa den ene Side og det ene Oppositionsparti paa den den anden Side om Gennemførelsen af visse Forslag. Lejligheden her er jo ikke, selv om de i og for sig indgaar som et naturligt Led i selve den Baggrund, dette Lovforslag har faaet, til at gennemgaa den lange Række af dem; man maa jo ogsaa se dem udarbejdet i Enkeltheder forinden man kan tage endelig Stilling. Jeg ønsker kun i al Almindelighed at sige, at mit Parti overfor det Diktat, som Partiet Venstre og Regeringspartierne altsaa paa en Række Lovgivningsomraader vil stille Rigsdagen overfor, ud fra vore Synspunkter vil gaa ind i en saglig Forhandling om disse Forslag. Der vil utvivlsomt være enkelte af dem, hvortil ogsaa vor Stemme kan faas, men der vil utvivlsomt ogsaa paa betydningsfulde Omraader være Lovforslag, hvor vi vil sætte vor Stemme imod.

Og naar det ærede Medlem Hr. Krag udtalte Forventningen og Forvisningen om, at alle Partier paa Rigsdagen paa en Række af disse Omraader kunde samles i Enighed om Forslagene og begynde en Forhandling maa jeg sige til det ærede Medlem: Nej, til en saadan Forhandling kan vi ikke være med, simpelt hen af den Grund, at det ærede Medlem efter sine egne Ord møder til Forhandling med bundne Hænder overfor en Række af de Forslag, der er Led i Overenskomsten. Vi kan foreslaa vore Ændringer, gøre vore Anskuelser gældende, andet kan vi naturligvis ikke.

(...)

Hans Hansen (Rørby) [Retsforbundet]: Jeg tror det kan siges at være godt, at det foreliggende Lovforslag, som tager Sigte paa at forbyde Lockout og Strejke et Aar, ikke gælder Rigsdagen; thi vi har nu set, hvorledes det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er blevet lockoutet ved de politiske Forhandlinger, og vi har set, hvordan det ærede Medlem Hr. Krag har erklæret, at han og hans Parti vil forholde sig passive, altsaa strejke, overfor Lovforslaget, ganske vist paa en ejendommelig Maade.

Det foreliggende Lovforslag er ved det Forlig, der er opnaaet, Indledningen til noget mystisk, som kun de indviede kan tale med om, selvom man kan ane og formode, at vi nu staar overfor det samme, som vi saa mange Gange før har staaet overfor - dog maaske mere udpræget -, nemlig et Forlig. Men jeg ved af Erfaring, at Sporene skræmmer.

Det foreliggende Lovforslag er Indledningen til et Forsøg paa ved kunstige Midler at holde Varepriserne oppe. Jeg forstaar ærlig talt ikke den Bitterhed, der var i det ærede Medlem Hr. Christmas Møllers Tale, for det ærede Medlem vil jo det samme, kun paa en anden Maade. Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller vil ind paa Toldvejen, for derigennem at give enkelte Medborgere Ret til at indkassere Penge for en Vare, de ikke leverer; Regeringen prøver nu paa ved en Forfalskning af Kronen at opnaa det samme. Der er ingen Væsensforskel i Princippet, idet man i begge Fald vil naa en Fordyrelse af Varepriserne.

(...)

Aksel Larsen (DKP): Regeringen har vist, at den forstaar, at Mørkets Gerninger hører Nattetimerne til, ved at henlægge Behandlingen af dette Forslag til et saadant Tidspunkt, og den har endvidere stillet Socialdemokratiets Ordfører, det ærede Medlem Hr. Alsing Andersens Ord i et ganske særligt Relief. Det ærede Medlem sagde, at han var overbevist om, at det store Flertal, af Befolkningen vil hilse denne Lov med Begejstring og godkende den, og saa ser man, at Regeringen - ja, for eftersom Rigsdagens Præsidium erklærer ikke at kende noget dertil, maa det jo være Regeringen - ved Hjælp af Politiknipler og Taaregas-bomber søger at hindre det begejstrede Folk i at give Udtryk for denne Begejstring; og den Folkerepræsentation, hvis Værdighed det ærede Medlem Hr. Christmas Møller er saa øm for, forhandler her, jeg vil ikke sige under Beskyttelse af Politiknipler og Taaregas, der er nemlig ikke forsøgt noget Angreb, men Rigsdagsbygningens Forhal er forvandlet til en Vagtstue paa en Politistation, og det anser formodentlig alle andre ærede Medlemmer i denne Sal end Kommunisterne for stemmende med Rigsdagens Værdighed.

Med Hensyn til det foreliggende Lovforslag har vi en Gang givet Udtryk for vor Stilling til det, og den har ikke forandret sig, men derfor vil jeg alligevel knytte en Del Bemærkninger til det. Lovforslaget er saavel et Forslag om Forbud mod Strejker som en Bebuder af en Række Nedskæringslove af den alleralvorligste Art, og der er altsaa to Grunde til, at vi, og med os hele Arbejderklassen, vender os mod dette Lovforslag. Ja, de Herrer paa Regeringspartiernes Bænke ler. Hvis jeg ikke husker meget fejl, saa blev der i 1925, da Regeringen Stauning paatænkte udenom Rigsdagen, ved en provisorisk Lov, at forbyde Strejker, erklæret fra Socialdemokratiets Side: Det store Befolkningsflertal vil være indforstaaet. Det store Befolkningsflertal viste sig at være saa lidt indforstaaet, at der selv paa en saa reaktionært sammensat Kongres som Arbejdsmændenes vedtoges den skarpeste Protest mod, at Regeringen kunde paatænke saadanne forholdsregler.

(...)

Der findes ingen Udvej for det kapitalistiske Samfund. Vi kommunister er de eneste her i Salen, der er i Pagt med Tiden, fordi vi kæmper for at undergrave det kapitalistiske Samfund. Og i Kampen mod Kapitalismen vil vi sætte os som den vigtigste Opgave at kæmpe for, at Arbejderne bryder denne Lov, gør den illusorisk og tiltvinger sig Erstatning for de indirekte Nedskæringer.

Statsministeren (Stauning (S) ): Jeg takker for den Tilslutning, det foreliggende Lovforslag har faaet i den afgivne Betænkning, og kan selvfølgelig modtage det Ændringsforslag, som er stillet til § 2, tagende Sigte paa en Tydeliggørelse paa et underordnet Punkt. Jeg kan ligesom det ærede Medlem Hr. Krag udtale den Forventning, at de Foranstaltninger, man er i Færd med at planlægge, i Forbindelse med Standsningen af den faretruende Lockout, maa virke heldbringende, at det maa lykkes nu at faa mere Produktion i Gang i Stedet for mindre. Saa er jo i hvert Fald det Formaal naaet, som har været det ledende under de Drøftelser, der har ført baade til det indtagne Standpunkt til det foreliggende Lovforslag og til de Lovforslag, der er planlagt, og som i den kommende Tid bliver ført frem til Rigsdagens Behandling.

Det ærede Medlem Hr. Christmas Møller interesserede sig for visse Forhandlinger. Ingen har nogen Anledning til at bestride, at baade Samtaler og egentlige Forhandlinger har fundet Sted, som det er sket, nogle Gange før. Disse Samtaler har nu ført til det Resultat, at der er blevet Forstaaelse mellem tre Partier om visse Foranstaltninger, som vi altsaa anser for nyttige i en Situation som den, vort Land og vor Befolkning i Øjeblikket er inde i.

(...)

# data[].attributes.attachment_link.title
Kanslergadeforliget - Folketingsdebatten 30. januar 1933

# data[].attributes.attachment_link.description
Ordfører for forslagsstillerne Alsing Andersen (S) John Christmas Møller (C) Hans Hansen (Rørby) (Retsforbundet) Aksel Larsen (DKP) Statsminister Thorvald Stauning (S) Ordføreren (Alsing Andersen (S)): Da det ærede Medlem Hr. Lundberg, som ved dette Lovforslags første Behandling var mit Partis Ordfører, paa Grund af Sygdom er forhindret i at være til Stede, skal jeg tillade mig at knytte nogle Bemærkninger til den foreliggende Betænkning og det stillede Ændringsforslag.