# data[].attributes.headline
Сталінська модель соціалізму в Угорщині:

# data[].attributes.subject
Сталінська модель соціалізму в Угорщині:

# data[].attributes.body
- форсовані темпи індустріалізації;
- централізоване планування економічної діяльності;
-насильницькі методи проведення колективізації;
- жорстокі розправи з інакомислячими.

# data[].attributes.headline
Сталінська модель соціалізму в Румунії:

# data[].attributes.subject
Сталінська модель соціалізму в Румунії:

# data[].attributes.body
- розвиток важкої промисловості на екстенсивній основі;
- суцільна колективізація була завершена в 1962 році;
- компартійна диктатура спиралася на політичний терор.

# data[].attributes.headline
Палац Парламенту в Бухаресті

# data[].attributes.subject
Палац Парламенту в Бухаресті

# data[].attributes.attachment_link.title
Палац Парламенту

# data[].attributes.headline
Сталінська модель соціалізму в Польщі:

# data[].attributes.subject
Сталінська модель соціалізму в Польщі:

# data[].attributes.body
- націоналізація основних галузей економіки;
- формування командно-адміністративної системи управління економікою;
- проведення колективізації.

# data[].attributes.headline
Операція "Вісла"

# data[].attributes.subject
Операція "Вісла"

# data[].attributes.body
Примусове виселення українського населення до західних та північних територій Польщі, а також у різні регіони СРСР.

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії. Операція "Вісла"

# data[].attributes.headline
Сталінська модель соціалізму в Чехословаччині:

# data[].attributes.subject
Сталінська модель соціалізму в Чехословаччині:

# data[].attributes.body
- націоналізація промисловості;
- колективізація сільського господарства;
- репресивні заходи проти опозиції.

# data[].attributes.headline
Події Празької весни 1968 року

# data[].attributes.subject
Події Празької весни 1968 року

# data[].attributes.attachment_link.title
Празька весна 1968 - намагання побудувати  "соціалізм з людським обличчям"

# data[].attributes.headline
Сталінська модель соціалізму в Болгарії:

# data[].attributes.subject
Сталінська модель соціалізму в Болгарії:

# data[].attributes.body
- основу економіки становила державна власність;
- утвердилися командно-адміністративні методи управління;
- ліквідовано багатопартійність.

# data[].attributes.headline
Угорська революція 1956 р.

# data[].attributes.subject
Угорська революція 1956 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії. Повстання в Угорщині

# data[].attributes.headline
«Болгаризація» турків у 1984 — 1985 роках

# data[].attributes.subject
«Болгаризація» турків у 1984 — 1985 роках

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Болгаризація ( болг. българизация; побългаряване) - сукупність дій та умов, спрямованих на асиміляцію неболгарського населення Болгарії. Найбільше це торкнулося мусульманського та тюркомовного населення Болгарії. Також "болгаризацією" болгарські мовознавстві називають асиміляцію іншомовних лексичних елементів до такого ступеня, що носії мови не сприймають їх ані чужими, ані новими.

Болгарські турки чи румелійські турки, це нащадки турецьких поселенців (так звані ), які прийшли до регіону після османського завоювання Балкан в кінці XIV - на початку XV століття, а також болгар, що навернулись до ісламу, були отурченні протягом століть османського правління. Нині на південному-сході Болгарії переважно мешкають нащадки турецьких переселенців румелійські турки, на північному сході країни - нащадки асимільованих болгар та представників кочових тюркських племен найрізноманітнішого походження ( кумани, печеніги, половці, уруми та инші).

Процес поступової "болгаризації" розпочався після після отримання незалежності Болгарією у 1878 році. 19 квітня 1909 року в Стамбулі між Османською імперією та Третім Болгарським царством було укладено угоду, за якою Османи визнала незалежність держави болгар, які за це гарантують дотримання релігійних та громадянських прав турків та мусульман Болгарії. Так з незалежністю Болгарії місцеві турки, які мали привілейований статус в Османській імперії, стали нацменшиною у Болгарському царстві.

У 1941-1944 роках, під час окупації Македонії та Західної Фракії болгарськими військами, також були спроби "болгаризації" місцевого македонського, грецького та тюркомовного населення. У Вардарській Македонії болгарська влада ввела своє законодавство, запровадила болгарські школи, усувала діалектні відмінності між болгарською та македонською мовами та заборонила саме поняття "македонець". Було відновлено єпархії болгарського екзархату. У відповідь почалася партизанська війна, а під кінець війни болгари проголосили Незалежну республіку Македонію, яка проіснувало з 8 вересня до 13 листопада 1944 року.

У 1948-1951 роках населенні пункти де мешкали помаки, що знаходяться на кордоні з Грецією, переважно навколо міст Разлог та Смолян, чисельністю понад 15 тис. осіб, були насильно переміщені в инші частини Болгарії. Багато з них були ув'язнені в тюрми і табори. У 1955 році ця політика зазнала невдачі, і помакам дозволили повернутися в прикордонні села. У 1972-1973 роках була проведена насильницька "болгаризація" всіх помаків, було змінено їх традиційні імена та прізвища на болгарські. Помаки виступили проти цих заходів, після придушення опору більше 500 помаків були арештовано та поміщено у в'язниці. Також були заборонено мусульманські традиції помаків, релігійні обряди та свята ( обрізання, похорони та весілля).

1949 року комуністичним режимом було здійснено націоналізацію землі, і це також сприяла тому, що тисячі турків-хліборобів репатріювали у Туреччини. У цей період еміграцію турків стимулював ще й атеїзм в Болгарії, який встановили комуністи. У період з 1949 по 1951 рік з Болгарії емігрувало близько 155 тисяч турків.

У 1958 році на спеціальному засіданні болгарської компартії було вирішено посилити політику по відношенню до турків. У 60-ті роки були закриті турецькі школи, практично були відсутні газети та книги турецькою мовою.

1968 року між Болгарією та Туреччиною було підписано десятирічної угоди про "возз'єднання розділених сімей", за якою близько 115 тис. турків, мусульман та тюркомовних емігрували з Болгарії.

У часи правління Тодора Живкова, під час так званого "Живковізму", у національній політиці було проголошено "Відроджувальний процес", який розпочався на початку 1970-х років і тривав до кінця 1980-х років 20 століття. Термін "Відроджувальний процес" мав засвідчити, що йдеться не про примусову "болгаризацію" турків та інших мусульман, а про повернення колись примусово ісламізованих болгар до свого етнічного коріння.

Одним з етапів "Відроджувального процесу" стала "болгаризацію" всіх етнічних груп та національних меншин, яка розпочалась у 1984 році. Тодор Живков пояснював "болгаризацію" мусульман "кіпрським синдромом". Очільник Болгарії побоювався, що країна піде шляхом Кіпру, і буде розколота турками на дві частини. Найбільше "болгаризація" торкнулося мусульманського та тюркомовного населення НРБ ( турків, помаків, албанців, циган-мусульман, ґаґаузів, кримських татар, черкесів та инших): закривалися мечеті, заборонялися мусульманські обряди, а людей насильно змушували брати болгарські імена. Під "болгаризацію" також потрапили й румуни, греки, серби та инші нацменшини Болгарії.

На території північного заходу Болгарії нині мешкає близько 4 тис. волохів - місцевої громади румунів, які розмовляють діалектом румунської мови. Свого часу їх також було піддано "болгаризації", під час якої тисячі волохів емігрували у Румунію.

"Болгаризація" в УРСР

В УРСР "болгаризація" проводилась з 1923 року до 1938 року, і була частиною коренізація. Станом на 1926 рік в Південній Україні існувало 44 болгарських сільради,загальна кількість населення в них становила 96 448 осіб, з яких 92 347 - болгари (91,9%).

У 1927 році було сформовано чотири болгарських національних райони: Романівський, Цареводарівський (згодом - Коларівський та Ботєвський) Мелітопольської округи, Велико-Буялицький (пізніше - Благоєвський) Одеської округи та Вільшанський Первомайської округи. Наприкінці 1927 року діловодство та судочинство у місцях компактного проживання болгарського населення велося болгарською мовою.

У роки "болгаризації" виходили: центральна болгарська газета "Сьрп и чук", "Колективно поле", "Комунар", "Колхозен труд", журнали "Бьди готов!", "Млад ударник", "Агротехник". Виданням художнього, суспільно-політичного, навчальної літератури займалися болгарські сектори Всеукраїнської філії Центрвидаву (з 1926 по 1931) та Укрдержнацменвидаву (з 1932 по 1941).

У болгарських районах функціонували болгарські школи, кількість яких зросла з 43 у 1924 до 57 у 1938 році. Кадри для болгарських районів готували Дніпропетровська болгарська партійна школа (створена 1926 року, в 1927 році перенесена до Одеси), Преславські педагогічний технікум та агропрофшкола, болгарські сектори Одеських педагогічного та соціально-гуманітарних інститутів, медичного технікуму, театрального училища.

Болгарське театральне мистецтво розвивалося завдяки діяльності театральної пересувної трупи (створена у 1926 році) та болгарського театру-студії ім. Г.Димитрова (створений у 1934 році).

За нормами Конституції СРСР 1936 року національні райони та сільради втратили юридичні підстави для існування. Закінченням "болгаризації" в УСРР стала постанова Одеського обласного комітету КП(б)У від 5 лютого 1938 року "Про реорганізацію національних районів Одеської області в райони звичайного типу" та постанова політбюро ЦК КП(б)У від 16 лютого 1938 року "Про реорганізацію національних районів та сільрад УРСР в звичайні райони та сільради". Тоді ж було ліквідовано національні райони, а сільські ради, які входили до їх складу, перерозподілялися по інших територіальних одиницях. 16 лютого 1939 року були ліквідовані Коларівський район Запорізької області та Благоєвський район Одеської області.

Після згортання "болгаризації" у 1937-1938 роках розпочались політичні репресії проти болгар в УРСР. Так було відкрито кримінальні справи про так звану "Болгарську національно диверсійно-терористичну організацію" та "Контрреволюційну повстанську болгарську організацію". Загалом репресій зазнали понад дві тисячі болгар.

"Болгаризація" турків у 1984 - 1985 роках

Початок "болгаризації" турків розпочався 24 грудня 1984 року, коли правоохоронці блокували Карджалійську область на півдні Болгарії, де компактно мешкали турки. Співробітники реєстраційної служби почали змінювати документи, де імена та прізвища писалися на болгарський лад. У межах "болгаризації" також проголошувалася заборона вживання турецької мови у громадських місцях та обмеження прав національних меншин.

Ці дії болгарської влади викликали протести турків. Вже у перші дні в мітингах та демонстраціях взяли участь понад 11 тисяч осіб, і ці протестні акції проходили мирно. Проте найактивніших учасників протестів було заарештовано та заслано в колонію на дунайський острів Белене у Плевенській області.

Спочатку "болгаризацію" влади всіляко приховувала, але у січня 1985 року події у Болгарії набули міжнародного розголосу. Світова громадськість зустріла "болгаризацію" з обуренням, загострилися відносини Болгарії з Туреччиною. Тоді ж президент Франції Франсуа Міттеран у знак протесту відмінив свій візит в Болгарію.

31 березня 1985 року було оголошено, що усі болгарські турки змінили свої прізвища. Згодом заміні підлягали ще 19 типів документів (паспорти, свідоцтва про народження, водійські посвідчення тощо). Так у 1984-1985 роках майже 850 тис. осіб у Болгарії були змушені змінити мусульманські імена та прізвища на болгарські.

Одночасно з "болгаризацією" комуністичний режим Тодора Живкова проводив активну ідеологічну кампанію, у якій оголосив, що в Болгарії турків немає, а дії влади називав "відродженням" та "повернення мусульман Болгарії до свого болгарського коріння". Пропаганда намагалася переконати усіх в тому, що це було добровільне рішення мусульманської меншини.

У наступні роки опір примусовій "болгаризації" набував різних форм, і носив при цьому як мирний так і силовий характер. Так 9 березня 1985 року турецькі радикали здійснили теракт на залізничній гілці Бургас - Софія у селі Буново Софійська область, в результаті якого загинуло 7 осіб (4 дорослих та 3 дитини), ще 9 осіб отримали важкі травми, серед них також 2 дитини. Відповідальність за теракт на себе взяв "Турецький національно-визвольний рух у Болгарії". Терористів було затримано і 25 квітня 1988 року їх було засуджено до смертної кари. Трьох посібників терористів було засуджено до різних термінів ув'язнення. У 1988 та 1989 роках протести набули політичні форми, в країні почали виникати правозахисні організації і товариства захисту прав турецької меншини.

29 травня 1989 року Тодор Живков виступив з заявою по радіо та телебаченню, в якій закликав Туреччину відкрити кордони для тих, хто бажає залишити Болгарію. 3 червня Туреччина відкрила кордони, але 21 серпня 1989 року знову закрила, голова уряду Тургут Озал заявив, що Анкара готова приймати максимум 30 тис. осіб у рік. Все ж 311 862 особи цим скористалася та емігрували в Туреччину. Після того Анкара закрила кордон Болгарська влада оголосила, що болгарські мусульмани нікуди не виїжджали, а їздили у гості до родичів, назвавши цей міграційний рух Великою екскурсією. Туреччина не змогла облаштувати таку кількість переселенців на державному рівні, до того ж у турецькому суспільстві виникла певна напруга щодо іммігрантів. Так турків з Болгарії у самій Туреччині називали "болгарами" або "гяурами". Після завершення дії тримісячних віз, до кінця 1989 року, в Болгарію повернулося близько 40 тисяч осіб, до кінця 1990 року ще близько 150 тисяч емігрантів. Еміграція мусульман та тюркомовних болгар, з політичних та економічних мотивів, у Туреччину тривала з 1989 до 1993 року, поки турецький уряд не запровадив обмеження на в'їзні візи.

У цей же час Туреччина значно активізувалася на міжнародному рівні, наголошуючи на правах турків Болгарії в ООН, ПАРЄ, Європарламенті, організації "Ісламська конференція".

Наприкінці 1989 року мусульмани по всій Болгарії розпочали акції протесту з вимогою повернути їм право використовувати свої прізвища та імена. 29 грудня 1989 року Позачерговий пленум ЦК Комуністичної партії Болгарії дозволив повернути імена та прізвища болгарським мусульманам.

У 1990 році очільника держави та комуністичної партії Тодора Живкова засуджено на 7 років ув'язнення за зловживання владою та розпалювання міжнаціональних конфліктів.. Тодор Живков відбував ув'язнення під домашнім арештом.

11 січня 2012 року Національна асамблея прийняла декларацію яка засуджує спробу насильницької асиміляції болгарських мусульман.

Серед відомих болгарських турків, кого влада змусила змінити своє прізвище був дворазовий чемпіон світу з важкої атлетики Наїм Сулейманоглу, який після "болгаризації" став Наумом Шаламановим. У 1986 році під час змагань у Австралії він залишив стан команди та перебрався у Туреччину. Виступаючи за турків, повернув собі ім'я та став 3-разовим Олімпійським чемпіоном.

Болгарська модель вирішення етнічних конфліктів / Віра Бурдяк // Історико-політичні проблеми сучасного світу. - 2011. - Т. 23-24. - С. 19-24.

# data[].attributes.attachment_link.title
Болгаризація

# data[].attributes.attachment_link.description
Болгаризація ( болг. българизация; побългаряване) - сукупність дій та умов, спрямованих на асиміляцію неболгарського населення Болгарії. Найбільше це торкнулося мусульманського та тюркомовного населення Болгарії. Також "болгаризацією" болгарські мовознавстві називають асиміляцію іншомовних лексичних елементів до такого ступеня, що носії мови не сприймають їх ані чужими, ані новими.

# data[].attributes.headline
Особливості моделі соціалізму в Югославії (шість союзних республік: Хорватія, Словенія, Боснія і Герцоговина, Македонія, Чорногорія)

# data[].attributes.subject
Особливості моделі соціалізму в Югославії (шість союзних республік: Хорватія, Словенія, Боснія і Герцоговина, Македонія, Чорногорія)

# data[].attributes.body
- націоналізація великих підприємств;
- конфіскація землі і власності "поплічників" ворога, володіння римо-католицької та православної церков;
- небажання Тіто повного підпорядкування сталінському керівництву, здійснення самостійної політики, залихаючись прихильником ідей соціалізму;

# data[].attributes.headline
Косівські події 1981 року

# data[].attributes.subject
Косівські події 1981 року

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Протести в Косові 1981 року - численні міжетнічні озброєні зіткнення між косовськими албанцями та силами ЮНА, котрі відбувалися у березні-квітня 1981 року в автономному краї Косово і Метохія. Вони були організовані албанськими націоналістами, котрі вимагали негайного виходу Косова із складу СФРЮ. Виступи були розігнані поліцією і силами ЮНА, в результаті зіткнень були вбиті близько 12 чоловік, більше 4200 були арештовані. Конфлікт став початком численних антисербських і проалбанських виступів в південній частині СФРЮ, котрі стали передумовами для відокремлення Косово від Югославії. Цей конфлікт отримав в історіографії і пресі ім'я "албанської весни" і "косовської інтіфади".

Після Другої світової війни, незважаючи на прихід до влади комуністів на чолі з Йосипом Брозом Тито, в Косово постійно виникали антисербські та антиюгославські заворушення: причиною тому були сепаратистські настрої серед косовських албанців. У період з 1971 по 1981 роки Косово вимушені були залишити близько 50000 сербів через постійні переслідування зі сторони албанців (з 1961 року процент сербського населення там упав з 18,4 % до 13,2 %), і зупинити їх не був в силах навіть Йосип Броз Тито, не дивлячись на надання широкої автономії Косову як Соціалістичному автономному краю.

Албанські націоналісти, котрі були готові до активних дій, чекали відповідного приводу. Сприятливі умови почали складатися для албанців вже після смерті Йосипа Броза Тіто, який все-таки міг стримувати бунтівників. Жоден з його наступників не володів достатніми морально-вольовими якостями і жорстким характером, щоб запобігти збройному повстанню або бунту албанців. Довгоочікуваним приводом для демонстрації став бунт студентів Приштінського університету: 11 березня 1981 група студентів вийшла на вулиці Пріштіни із засудженнями якості житла та обслуговування студентів в університеті (за їхніми словами, в гуртожитках були жахливі умови, а в їдальні годували неякісною їжею). Мітинг був розігнаний міліцією, що і спровокувало албанців на подальші виступи.

Після закінчення заворушень підрозділи ЮНА, задіяні в Косово і Метохії, повернулися до колишньої організаційно-штатної структури. Сербський військовий дослідник Боян Димитрієвич писав, що події в Косові змусили югославське військове керівництво задуматися про можливості застосування армії на своїй території з метою підтримки порядку і запобігання можливих заколотів.

События в крае вызвали серьезное беспокойство среди югославского руководства. В апреле 1981 года на заседании Президиума СФРЮ и Союзного совета по защите конституционного порядка, Л. Колишевский заявил:

По мнению К. В. Никифорова, беспорядки в Косове стали основной причиной изменения настроений в среде сербской оппозиционной интеллигенции. Если раньше она придерживалась общеюгославских демократических идей и считала югославскую федерацию лучшим решением сербского вопроса, то после событий в Косове она начала все больше ориентироваться на национальные идеи и видеть в Югославии механизм для подавления всего сербского.

Напряженность в Косове негативно сказывалась на югославской экономике и подпитывала политико-идеологический кризис. Кроме албанских выступлений внимание привлекали также косовские сербы, чье положение в крае постепенно ухудшалось. Для того, чтобы обратить на себя внимание, представители живущих в Косове сербов начали инициировать коллективные петиции в вышестоящие органы власти и организовывать марши протеста на Белград. Спустя некоторое время югославские власти сформировали рабочую группу во главе с представителем Словении в Президиуме ЦК СКЮ Миланом Кучаном. В апреле 1986 года край также посетил Иван Стамболич, глава Президиума СР Сербии. Он отметил, что протесты местных сербов оправданы, но в то же время предостерег их от связи с теми, кто ими манипулирует.

24 апреля 1987 года край посетил новый глава Центрального комитета Союза коммунистов Сербии Слободан Милошевич. Во время его встречи с краевым руководством в Косово-Поле близ здания, где шли переговоры, произошла стычка между сербскими демонстрантами и состоящей из албанцев милицией, охранявшей встречу. Милошевич вышел к демонстрантам и произнес ставшую впоследствии знаменитой фразу: "Никто не смеет вас бить". Выступая перед сербскими демонстрантами, Милошевич критиковал как албанский, так и сербский национализм, однако с того момента в глазах многих сербов он стал выглядеть главным защитником сербских интересов в Югославии и в Косове в частности. По мнению К. В. Никифорова, встречи Милошевича с косовскими сербами оказали на него значительное влияние, с этого момента он встал во главе массового национального движения сербов.

# data[].attributes.attachment_link.title
Протести в Косові (1981)

# data[].attributes.attachment_link.description
Протести в Косові 1981 року - численні міжетнічні озброєні зіткнення між косовськими албанцями та силами ЮНА, котрі відбувалися у березні-квітня 1981 року в автономному краї Косово і Метохія. Вони були організовані албанськими націоналістами, котрі вимагали негайного виходу Косова із складу СФРЮ.

# data[].attributes.headline
Політика режиму М. Ракоші

# data[].attributes.subject
Політика режиму М. Ракоші

# data[].attributes.body
Комуністичний режим здійснив швидку індустріалізацію та запровадив централізоване планування економічної діяльності. У сільській місцевості він застосовував колективізацію силою. Влада жорстоко розправлялася з усіма формами інакомислення.

Кремль загалом розумів необхідність виправлення очевидних недоліків режиму Ракоші. У травні 1953 р. Угорських лідерів викликали до Москви для отримання вказівок. Члени президії ЦК КПРС буквально продиктували гостям заходи щодо зміни методів УПТ. Посада першого секретаря Центрального комітету УПТ залишилася за М. Ракоші, а Імре Надь, який очолював уряд, був рекомендований на посаду прем'єр-міністра.

Імре Надь

З 1953 року І. Надь став головним критиком курсу Ракоші. Імре Надь рішуче виступив проти примусової колективізації, а його уряд зменшив податки та примусові поставки сільськогосподарської продукції. Почалася демократизація суспільного життя.

Однак у сутичці з Ракоші Надь програв і втратив пост прем'єр-міністра. Його звинуватили в "ревізіонізмі" та "націоналізмі".

Криза командно-адміністративної системи в Угорщині тривала. Ім’я Ракоші викликало загальну ненависть. У липні 1956 р. М. Ракоші був усунений з посади першого секретаря ЦК УПТ. Його наступники намагалися провести реформи, але напруженість у суспільстві зростала.

Матяш Ракоші

# data[].attributes.body
Імре Надь