# data[].attributes.body
Isikukultus - liidri, enamasti riigipea tõstmine teistest kõrgemale; tema arvele kirjutatakse riigi või partei kõik saavutused, kuid mitte abaõnnestumised

Sulaaeg - Stalini surmale järgnenud aeg, mil paljastati stalinismi kuriteod ja lõdvendati nõukogude režiimi survet.

Stagnatsioon - Seisak, tardumus

Käsumajandus - Majandus, mida riik jäigalt ja bürokraatlikult riigiasutuste kaudu juhib

Sissident - teisitimõtleja

# data[].attributes.body
Peale Stalini surma pretendeeris tema kohale 1953. aasta kevadel valitsusjuhiks saanud Georgi Malenkov, tema asetäitja ja siseminister Lavrenti Beria ning tollane partei keskkommitee sekretär Nikita Hruštšov.

Malenkov ja Hruštšov korraldasid 1953. aasta juunis Beria-vastase vandenõu, kuna tolle mõju oli hakanud kasvama. Beria arreteeriti, tema kaela veeretati kõik Stalini-aja kuriteod, ning ta hukati koos kaaslastega 1953. aasta detsembris. Nii püüdsid kõik teised Stalini lähikondlased end süüst vabastada.

Hruštšovi otseselt ei seostatud Stalini-aegsete repressioonidega. Inimestele meeldis tema lihtsus, emotsionaalsus ja hea suhe rahvaga. 1953. aasta septemberis sai Hruštšov parteijuhiks ning suutis mõne aasta jooksul võimult tõrjuda oma peamise konkurendi valitsusjuht Malenkovi.

Hruštšov pehmendas režiimi vägivallapoliitikat ja kaotas mõned ühiskonna eri valdkondades tehtud piirangud. Sellepärast nimetatakse Hruštšovi valitsemisaega sulaajaks.

# data[].attributes.body
Peale Hruštšovi sai parteijuhiks Leonid Brežnev. Üritati teha palju uuendusi ja ümberkorraldusi, kuid edu saavutamata. Nõukogude Liidu sisepolitiilises elus tugevnesid aja jooksul tagurlikud poliitilised jõud. Karistati kontrolli ühiskonnas ning loobuti Stalini kuritegude kritiseerimisest.

Selline poliitiline režiim aga tekitas kõigis ühiskonnaelu valdkondades stagnatsiooni. Nõukogude Liit ei suutnud maailma tehnoloogilise arenguga kaasa minna, mis suurendas veelgi mahajäämust lääneriikidest.

Kui Brežnevi tervis halvenes võtsid riigielu juhtimise üle tema asjatundmatud lähikondlased. 1980. aastate alguseks oli Nõukogude impeerium kõikehõlvamas majanduslikus, sotsiaalses, poliitilises ja vaimses kriisis.

Brežnev suri 1982. aasta, kuid vanurite võim (gernotokraatia) jätkus. Brežnevi järglane Juri Andropov oli samuti raskesti haige ja suri 1984. aasta algul. KGB juhina töötanud Andropov mõistis siiski mingil määral nõukogude süsteemi ümberkorraldamise vajadust. Tema järglane Konstantin Tšernenko, kes suri juba aasta pärast võimule saamist, ei suutnud ega püüdnudki enam midagi teha.

(pildil on Leonid Brežnev)

# data[].attributes.body
Sõja ajal oli kogu Nõukogude Liidu majandus allutatud rinde vajadustele. 1940. aastate teisel poolel jätkus rasketööstuse eelisarendamine, et kindlustada riigi sõjalist võimsust. Rahva igapäevaelu vajadused - tarbekaupade tootmine - jäi tagaplaanile.  Stalini surma järel muutis Malenkov senist majanduspoliitikat. Ta püüdis arendada ka kergetööstust ja turgutas põllumajandust, et elanikkonna majanduslikku olukorda parandada ja elatustaset tõsta.
Hruštšovil puudus läbimõeldud kava majanduse arendamiseks. Tem tegevust iseloomustasid pidevad muudatused ja kampaaniad, eriti põllumajanduses. sSellegi poolest arenes Nõukogude Liidu majandus 1950. aastate teisel poolel hoogsalt, kuni 1960. aastate algul taas pidurdus.

# data[].attributes.body
1954. a juunis partei keskkomitee pleenumil tegi Hruštšov ettepaneku suurendada kogu maal maisikasvatust, maisi hakata kutsuma põldude kuningannaks. Kuna Hruštšovi plaan oli soov ameeriklaste kogemust üle võtta, kui see ebaõnnestus, sest Nõukogude Liidul ei olnud tehnikat nii võimast kui Ameerikal.

# data[].attributes.headline
KOMMUNISTLIKU SÜSTEEMI TEKE JA PÕHIJOONED

# data[].attributes.subject
KOMMUNISTLIKU SÜSTEEMI TEKE JA PÕHIJOONED

# data[].attributes.body
Nomenklatuur - parteiline ametnikkond
riiklikud julgeolekuorganid - NSV Liidu salateenistuste üldnimetus

# data[].attributes.body
Pärast teise maailmasõja lõppu kehtestas Nõukogude Liit Punaarmee kontrolli all olevates Euroopa riikides järkjärgult oma ülemvõimu. Moskva kontrolli all olevaid riike rahvademokraatiamaadeks ning 1950. aastatel võeti kasutusele nimetus sotsialismimaad. Koos nõukogude Liiduga moodustasid need riigid kokku sotsialismileeri.

# data[].attributes.body
Kõik sotsialismileeris olevad riigid olid ka vastuolus Moskvaga. 1948. aastal tekkis Moskval konflikt Jugoslaaviaga. Jugoslaavia liidri Jossif Broz Tito isepärane käitumine, mille tulemusel Stalin ei tunnustanud enam Jugoslaaviat sotsialistliku riigina. Pärast Stalini surma normaliseerusid Moskva ja Belgradi suhted.

Terav vastasseis kujunes 1960. aastatel välja sotsialismileeri suurimate riikide, Nõukogude Liidu ja Hiina vahel. 1969. aastal kasvas vastasseis üle isegi relvastatud piirikonfliktiks. Nii eristusid sotsialismileeri raames riigid (peale Hiina ja Jugoslaavia ka Albaania ja Põhja-Korea), mis jäid osaliselt Moskva mõjusfäärist välja. Neid riike, mis jäid Moskva mõjusfääri hakati nimetama sotsialistlikuks sõprusühenduseks. Sinna kuulus 10 riiki: Nõukogude Liit, Vietnam, Poola, Rumeenia, Saksa DV, Tšehhoslovakkia, Ungari, Bulgaaria, Kuuba ja Mongoolia.

# data[].attributes.body
Nõukogude Liit oli huvitatud oma mõju laiendamiseks ka väljaspool sõprusühendust. 1960.-1970. aastatel tuegvenski Moskva kohalolek mitmes Aafrika ja Aasia arenguriigis, kus aidati võimule Moskva-meelsed poliitilised jõud. Moskva otsese või kaudse kontrolli alla sattusid Lõuna- Jeemen, Kongo, Somaalia, Benin, Etioopia, Mosambiik, Angola, Afganistan ja veel mitu teist vaesemat arengumaad. Need riigid ei kuulunud sotsialistlikku sõprusühendusse. Tegemist oli nn sotsialistliku orientatsiooniga riikidega, keda Nõukogude Liit toetas rahaliselt ja majanduslikult. Sageli saadeti nendesse riikidesse ka sõjatehnikat ja sõjaväelisi nõuandjaid.

# data[].attributes.body
1955, aastal moodustasid Ida-Euroopa sotsialistlikud riigid vastukaaluks lääneriikide sõjalisele organisatsioonile-Põhja Atlandi Organisatsioonil (NATO)- oma sõjalise ja poliitilise liidu - Varssavi Lepingu Organisatsiooni (VLO) ehk Varssavi pakt.

# data[].attributes.headline
Josip Broz Tito (1892-1980), Jugoslaavia juht

# data[].attributes.subject
Josip Broz Tito (1892-1980), Jugoslaavia juht

# data[].attributes.body
Riigis eksisteerisid küll teised parteid ka, aga neil ei olnud riigi juhtimises tähtsust. Kommunistlikus parteis oli äärmiselt tähtis roll partei liidril, keda nimetati kas pea-või esimeseks sekretäriks. Nii valitses kõiki sotsialistlikke riike tegelikult üks inimene. Kommunistlik partei kontrollis kogu ühiskonna poliitilist ja vaimuelu, tuginedes eelkõige parteilisele ametnikkonnale-nomenklatuurile. Parteisse vastuvõtmine toimus range kontrolli all. Parte oluliseks toeks kõikides riikides olid julgeolekuorganid. Ühiskonda aitas vaos hoida ka range tsensuur ja ulatuslik punapropaganda.

# data[].attributes.body
Peale poliitilise elu ühtlustati Nõukogude Liidu eeskujul ka sotsialistlike riikide majandus. Enamikus riikides oli valdav osa majandusest riigistatud ja põllumajandus kollektiviseeritud. Mõnes riigis oli mingil määral ka eraomad lubatud.

Sotsialistlik majanduselu tugines rangele plaanimajandusele. Tootmine toimus erinevates ametkondades korduvalt kooskõlastatud ja partei kinnitatud plaanide alusel. Pearõhk panid rasketööstuse arendamisele.

# data[].attributes.body
1950. aastate alguseks oli Moskva kindlustanud oma ülemvõimu Ida-Euroopa riikides. Nõukogude huvide kõige kindlamaks kaitsjaks seal olid Nõukogude väed. Sõjaväe kohalolek pidi tagama sotsialistliku korra püsimise ning võimaldama vajaduse korral edukalt lääneriike rünnata. Rünnakukavad õnneks ellu ei rakendunud, ent sisemise korra hoidmine Ida-Euroopas viis mitmel korral sõjalise konfliktini.

# data[].attributes.body
1949. aasta oktoobris hakati Nõukogude okupatsioonitsooni aladel loodud Saksa Demokraatlikus Vabariigis jõuliselt stalinlikku sotsialismimudelit juurutama: põllumajandus sundkollektiviseeriti, eraettevõtluse riismed riigistati, kõik vahendid suunati rasketööstuse arendamisse. See tõi kaasa elanike elatustaseme languse, ideoloogilise ja poliitilise surve ning töödissipliini karmistamine. Berliini ülestõus 1953. aastal algul, ainuüksi märtsis põgenes läände 50 000 idasakslast. Samal ajal suri Stalin ja Moskva poliitika muutus. Moskvasse kutsutud Saksa DV juhtidele anti teada, et kiirendatud korras sotsialismi ehitamine tuleb lõpetada.

Partei ja valitsuse peataoleku tõttu küpses ühiskonnas rahvaülestõus, mille ajendiks oli ehitustööliste töönormide tõstmine. 16. juunil puhkes ehitustööliste streik. Majanduslike nõudmistega alanud väljaastumine kasvas üle poliitiliseks vastuhakuks. Kuid juba 17. juuni õhtuks surusid Nõukogude tankid ülestõusu maha ja kindlustasid kommunistliku partei juhi Walter Ulbrichti võimu. Tema jäi sotsialismileeri hilisemat nn musterriiki valitsema kuni 1971. aastani. Massiline pagemine Ida-Saksamaalt jätkus aga ka edaspidi.

# data[].attributes.body
Punaarmee sissetungi järel pandi Poolas ametisse kommunistlik valitsus. Aastatel 1944–1956 juhtis Poolat Moskva-meelne ja oma ainuvõimu nautiv Bolesław Bierut. Tema eestvedamisel hakati Poolas rajama sotsialismi. Bieruti surma järel 1956. aasta märtsis tõusis päevakorrale uue liidri küsimus. Samal ajal pingestus ka sisepoliitiline olukord. Mitmel pool riigis toimusid tänavarahutused, mis siiski ei kasvanud ulatuslikumaks vastuhakuks. Moskva poolt ametisse pandud Władysław Gomułka tegi tagasihoidlikke reforme, kuid edutult. Majandusliku olukorra halvenemine ja eriti toiduainete hindade tõus vallandasid 1970. aastal Poolas uued rahutused. Kuid ka järgmine Poola liider Edward Gierek ei suutnud majandust kaasajastada. Elukalliduse tõus ja katsed taas hindu tõsta põhjustasid Poolas 1980. aastal uue rahutuste laine. Keskseks valitseva korra vastaseks jõuks kujunes ametiühingute koondis Solidaarsus eesotsas Lech Wałęsaga. Sündmused Poolas väljusid peagi kohalike võimude kontrolli alt. Solidaarsus muutus omamoodi alternatiivseks võimuorganiks. Sisekriisi lahendamiseks kehtestas kindral Jaruzelski 1981. aastal Poolas sõjaseisukorra. Nii tõkestati Varssavi pakti vägede sisseviimine Poolasse. Poola sisepoliitiline olukord püsis aga ka järgmistel aastatel pingeline.

# data[].attributes.body
Kommunistliku režiimi kehtestamisele Tšehhoslovakkias eelnes terav sisevõitlus. 1948. aastal korraldasid kommunistid riigipöörde, kõrvaldasid võimult president Eduard Beneši ning võtsid kursi sotsialistliku ühiskonna ülesehitamisele. 1953. aastast kommunistlikku parteid juhtinud Antony Novotny oli stalinlike vaadetega parteitegelane, kes püüdis ühiskonnas juurutada ka oma isikukultust. Selline poliitika tekitas parteis ja terves ühiskonnas järjest suuremat vastuseisu. Hakati nõudma majanduse reformimist ja rohkem demokraatiat. 1968. aasta alguses saadeti Novotny erru ja uueks parteijuhiks sai Aleksander Dubček. Rahva hulgas populaarne Dubček püüdis hakata režiimi ümber kujundama nn inimnäolise sotsialismi põhimõtete kohaselt. Seda protsessi on hakatud nimetama Praha kevadeks. Samal ajal muutus rahva ja eelkõige haritlaskonna meelsus radikaalsemaks: nõuti poliitiliste vabaduste kehtestamist ja suhete katkestamist VLO-ga.

Moskva ei näinud kujunenud olukorras muud väljapääsu kui kasvav vastupanu sõjaväe abil maha suruda. 21. augustil 1968. aastal saadeti Tšehhoslovakkiasse Varssavi pakti väed (kokku 650 000 meest) ning lämmatati kevadel alanud liberaliseerimisprotsess. Partei- ja riigiaparaadis tehti põhjalik puhastus.

Nõukogude Liit teatas pärast Praha kevade lämmatamist, et sotsialistlikel riikidel on piiratud suveräänsus ehk teisisõnu: Moskval on õigus ja kohustus alati sekkuda (ka sõjaliselt) seal, kus sotsialismi põhimõtted on ohus. Sellist põhimõtete kogumit ehk doktriini hakati tollase Nõukogude Liidu liidri järgi nimetama Brežnevi doktriiniks. 1968. aasta Tšehhoslovakkia sündmuste järel karmistusid poliitilised olud kõigis sotsialistliku sõprusühenduse liikmesriikides. Ka Nõukogude Liidus algas tagurluse pealetung.

# data[].attributes.body
Nõukogude võim taastati Eestis 1944. aastal Punaarmee abil. Eesti võimustruktuuris oli nagu Nõukogude Liiduski juhtiv koht kommunistlikul parteil. Eestimaa Kommunistlik Partei (EKP) allus täielikult Moskvale ja lähtus sealt saadud juhtnööridest. Parteiaparaati juhtis esimene sekretär, kelle eestvedamisel käis iga nädal koos EKP keskkomitee büroo, kus arutati liiduvabariigi haldamisega seotud küsimusi. Keskkomitee büroo oli paljuski tegelik võimukese, kus arutati läbi ja otsustati suur osa kohalikke küsimusi.

EKP ja Moskva keskvõimu tahet täitis Eesti NSV valitsus. Liiduvabariigi kõrgemal seadusandlikul võimuorganil, Eesti NSV Ülemnõukogul ei olnud tegelikku võimu. Nõukogudeaegsed valimised olid formaalsed: hääletada sai vaid ühe kõrgemalt poolt heaks kiidetud kandidaadi poolt. Tollased ülemnõukogu saadikud ei olnud kutselised parlamendiliikmed, vaid täitsid oma kohustusi põhitöö kõrvalt. Neil ei olnud mingit iseseisvat otsustusõigust, hääletada tuli kuulekalt juba varem parteis ja valitsuses heakskiidetud ja ettevalmistatud otsuste poolt.
Eesti NSV partei ja valitsus koosnes sõja järel peamiselt nn juunikommunistidest (1940. a juunipöörde aktiivsed osalised), Eesti Laskurkorpuse veteranidest, Venemaa eestlastest ning teistest NSV Liidu piirkondadest pärit inimestest. EKP liikmeskonna moodustasid eri tasandite parteiametnikud ning kohalike ja riigiorganite ametnikud. EKP esialgu väiksearvuline liikmeskond hakkas sõjajärgsetel aastatel kiiresti kasvama. Partei liikmeks astus järjest rohkem ka kohalikke eestlasi. 1988. aastal oli EKP ridades 112 925 inimest ehk ligikaudu 10% tollase Eesti NSV täiskasvanud elanikkonnast.

# data[].attributes.body
Teises maailmasõjas Saksamaa liitlasena sõdinud Ungari jäi pärast sõja lõppu NSV Liidu ülemvõimu alla. Järk-järgult kaotati mitmeparteisüsteem ja kogu võim koondus kommunistide kätte. 1953. aastal sai Ungari peaministriks Imre Nagy, kes Stalini surma järel asus kommunistlikku režiimi leevendama. Kuid juba 1955. aastal kukutasid tagurlased populaarse Nagy võimult.

1956. aasta oktoobris puhkes Budapestis üliõpilaste meeleavaldus, kus nõuti demokraatliku riigikorra taastamist. Võimud saatsid meeleavaldajate vastu sõjaväe. Seepeale kasvas meeleavaldus relvastatud ülestõusuks ja laienes kiiresti üle terve riigi. Osa sõjaväest tuli ülestõusnute poole üle. Nagy moodustas koos János Kádáriga koalitsioonivalitsuse ning maailmale anti teada, et Ungari lahkub Varssavi paktist. Pöörduti ÜRO poole palvega tunnustada Ungarit neutraalse riigina.

Novembri algul saatis Moskva Ungarisse VLO riikide väed, mis alustasid ülestõusu verist mahasurumist. USA ja Inglismaa jätsid Ungari abipalved tähelepanuta. Uueks valitsusjuhiks sai Moskvaga kokkuleppele läinud Kádár, kes püsis võimul kuni 1988. aastani. Nagy mõisteti süüdi ja hukati 1958. aastal. Kádár moodustas Ungaris Moskva-meelse valitsuse, mis arvestas siiski ka kohalikku eripära. Ungarist sai üks sotsialismileeri enamarenenud riike.

# data[].attributes.body
Karotamm oli Eestis sündinud, kuid 1920. aastatel Nõukogude Liitu lahkunud kommunist. 1940. aastal tuli ta Eestisse uut võimu üles ehitama. Karotammest sai EKP üks juhttegelasi. 1944. aastal nimetati ta ametlikult EKP esimeseks sekretäriks

# data[].attributes.body
Käbin oli sajandi alguses Eesti sündinud, kuid juba tsaariajal koos perekonnaga Venemaale välja rännanud. Seal sai temast kommunist. 1940. aastal suunati ta Eestisse parteitööle. 1950–1978 oli ta EKP esimene sekretär.

# data[].attributes.body
Vaino sündis Siberis eesti peres. Pärast sõda tuli ta Eestisse ja alustas karjääri komparteis, kus tegeles tööstusega. 1978–1988 oli ta EKP esimene sekretär.

# data[].attributes.body
Sõjajärgsetel aastatel juhtis EKP-d Nikolai Karotamm. Eesti NSV-d valitsedes tugines ta eelkõige juunikommunistidele ja laskurkorpusest tulnud eestlastele, kuid püüdis arvestada ka liiduvabariigi vajadustega. Moskva aga toetas eelkõige enda saadetud ametnikke. Karotamme ja tema lähikondlasi süüdistati kodanlikus natsionalismis, vääras kolhoosipoliitikas ja muudes möödalaskmistes. 1950. aastal toimunud EKP VIII pleenumil vabastati Karotamm ametist ja tema asemele pandi Johannes (Ivan) Käbin.

1950. aasta oli oluliseks murranguks Eesti NSV sisepoliitilises elus: võimule pääsesid Venemaa eestlased ja muukeelne parteikaader. Käbin oli Karotammest kuulekam Moskva suuniste täitja, kuid mitte ka liiduvabariigi äärmuslik venestaja. Käbin ajas mõõdukat laveerimispoliitikat, püüdes olla parasjagu Moskva-meelne ning samas arvestada ka Eesti NSV eripäradega. Ta suutis edukalt muganduda nii stalinismi, sulaaja kui ka 1960. aastatel Nõukogude Liidus alanud seisakuaja poliitiliste oludega ja säilitada oma ametikoha.

Olukord muutus 1970. aastatel. 1978. aastal asendati Käbin üdini Moskva-meelse ja peaaegu umbkeelse Karl Vainoga. Tema võimuletulekuga algas Eesti NSV-s uus venestamisaeg. Eriti aktiivseks muutus vene keele kasutamise propaganda, mis saavutas haripunkti 1980. aastate esimesel poolel.

# data[].attributes.body
Liiduvabariigi valitsemisel etendasid tähtsat rolli julgeolekuorganid. Sõjajärgsetel aastatel hoidsid ühiskonda kontrolli all siseasjade ja julgeoleku rahvakomissariaat. 1954. aastal moodustati eraldi üleliiduline Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) ja selle allasutustena kohalikud riikliku julgeoleku komiteed. Siseministeerium hakkas tegelema üksnes korrakaitsega. Ühiskonda tuli pidevalt jälgida ja kontrollida, et nõukogudevastased ettevõtmised juba eos avastada ja peatada. Kõigi KGB ülesannete täitmiseks ei piisanud koosseisulistest töötajatest, nende kõrval värvati kaastöölisteks kõigi ühiskonnakihtide esindajaid. KGB kaastööliseks võis saada vabatahtlikult, kuid osa inimesi sunniti teiste järele nuhkima ka ähvardustega või muul viisil. Nõukogude võimu põlistamisele aitas olulisel määral kaasa Eestisse jäetud sõjavägi. Kõige rohkem oli sõdureid Eestis sõjajärgsetel aastatel, mil sõjaväge, eriti sisevägedeüksusi, kasutati vastupanuliikumise mahasurumisel ja sisemise korra hoidmisel. Sõjaväe kohalolek oli kohalikele elanikele rängaks koormaks. Militaarsesse kasutusse antud aladelt tuli põliselanikel lahkuda, arvestatav osa linnade elamispinnast läks armee majutamiseks.

# data[].attributes.body
Eesti Vabariigis oli majanduse aluseks talumajapidamisele tuginev põllumajandus ning kohalikke maavarasid ja tööjõudu arvestav tööstus. Selle majandusmudeli lammutamine algas juba esimesel nõukogude aastal ning jätkus ka Saksa okupatsiooni ajal. Lõplikult purustati väikeriigi omariikluse ajal väljakujunenud majandusmudel sõjajärgsetel aastatel. Nõukogude majanduspoliitikat iseloomustas tööstuse jõuline eelisarendamine, põllumajanduse sundkollektiviseerimine ning jäik riiklik plaanimajandus enamikul elualadel. Nii tööstuses kui ka põllumajanduses suretati täiesti välja erasektor. Tööstuses muutusid valitsevaks suurettevõtted ning põllumajanduses maa sundvõõrandamise järel ühismajandid, s.o kolhoosid ja sovhoosid. Käsumajandusega kaasnes massiline võõrtööliste sissevool teistest liiduvabariikidest. Sisseränne kahandas aja jooksul oluliselt eestlaste osatähtsust elanikkonnas. Industrialiseerimine ja üleminek kolhoosikorrale soodustasid linnastumist. 1953. aastal elas üle poole Eesti elanikkonnast linnades, 1980. aastatel aga juba üle 70% elanikkonnast. Mõned Eestimaa piirkonnad – eelkõige Virumaa idaosa suured tööstuslinnad – muutusid venekeelseks ja tühjenesid eestlastest.

# data[].attributes.headline
Eesti NSV. Poliitilised olud ja vastupanu

# data[].attributes.subject
Eesti NSV. Poliitilised olud ja vastupanu

# data[].attributes.body
Metsavennad - Eesti, Läti ja Leedu partisanid, kes võitlesid aastatel 1944-1978 nõukogude võimu vastu ja varjasid end metsas.

Rehabiliteerima - kohtuotsusega ära võetud õigusi taastama, head nime ennistama.

# data[].attributes.body
Nõukogude võimu taaskehtestamisse suhtus enamik eestlasi pikka aega eitavalt. Okupatsioonirežiimile osutati nii passiivset kui ka aktiivset vastupanu. Aastatel 1944–1953 oli Eestis peamiseks vastupanuvormiks aktiivne relvavõitlus – metsavendlus. Metsavennad tegutsesid üle kogu Eesti, aktiivsemalt siiski Pärnu-, Viru- ja Võrumaal. Samal ajal oodati ja loodeti alusetult, et lääneriigid soovivad taastada Eesti iseseisvust ning tõkestada NSV Liidu võimu tugevnemist Ida-Euroopas. Metsavendade vastu võitlesid sõjavägi, miilitsaüksused ja julgeolekuorganid. Selline „sõda pärast sõda“ nõudis mõlemalt poolelt rohkesti ohvreid.
Metsavendade vastupanu nõrgendas oluliselt 1949. aasta suurküüditamine: ööl vastu 26. märtsi alanud operatsiooniga saadeti Eestist Siberisse üle 20 700 inimese.

# data[].attributes.body
Otsesele füüsilisele vägivallale lisandus sõjajärgsetel aastatel veel vaimne vägivald. Ühiskonna vaimuelu allutati valitseva režiimi ettekirjutustele. Selle taga oli Moskva soov ühiskond kiiremini sovetiseerida. „Kodanlik natsionalism“ tähistas igasugust kõrvalekaldumist ametlikust ideoloogiast, seotust „kodanliku“ korraga jms. Kodanliku natsionalismi ilminguid leiti kõikidest ühiskonnaelu valdkondadest: kirjandusest ja kunstist, teadusest, majandusest. Sellest mõistest kujunes sobiv süüdistusvormel.Samal ajal muutus järjest avalikumaks ka võimuladviku sisemine võitlus. Kodanlikus natsionalismis hakati süüdistama ka Eesti NSV juhtkonda eesotsas Nikolai Karotammega. Eesti küsimust arutati mitu korda Kremlis ning 1950. a märtsis toimunud EK(b)P VIII pleenumil vabastatigi Karotamm parteijuhi kohalt. Tema asemele nimetati Moskvast J. Käbin.VIII pleenumile järgnes ulatuslik suurpuhastus kohalikes võimuorganites (alates ministeeriumidest külanõukogudeni välja), haridussüsteemis, kultuuriasutustes ning loomingulistes liitudes. Paljud tollased juhtpoliitikud ja nn juunikommunistid arreteeriti ja saadeti vangilaagritesse. Eesti NSV-s said võimule Venemaa eestlased koos valdavalt muukeelse parteikaadriga. Ühiskonnas süvenes hirmuõhkkond ja vaimne surutus ning tugevnes rünnak rahvuskultuuri ja rahva ajaloolise mälu vastu.

# data[].attributes.body
Stalini surmale järgnenud sulaaeg tõi kaasa vabanemise pea kõigis ühiskonnaelu valdkondades. Leevendati vägivalda, kohalikel inimestel tekkis taas võimalus mõjukatesse ametitesse tõusta. Varem kodanlikeks natsionalistideks tembeldatud inimesed rehabiliteeriti. Ungari ülestõusu mahasurumine 1956. aastal kustutas Eestis viimased lootused Lääne abile Nõukogude okupatsioonist vabanemiseks. Poliitiliste olude liberaliseerumine, metsavendluse hääbumine, kolhooside edenemine ja inimeste materiaalse olukorra paranemine soodustasid olemasoleva süsteemiga kohanemist. Elementaarse isikuvabaduse tekkimine sisendas inimestesse optimismi tuleviku suhtes. Kujunes välja mitmepalgeline nn rahvuskommunistide põlvkond, kellest osa uskus naiivselt, et kehtivat poliitilist režiimi on võimalik demokraatlikumaks ja inimlikumaks muuta.
1968. aastal lõpetasid Nõukogude tankid nn inimnäolise sotsialismi ehitamise Tšehhoslovakkias. Ühes sellega purunesid ka siinsete rahvuskommunistide illusioonid nõukogulikku režiimi seestpoolt reformida. Eesti NSV-s tugevnesid taas tagurlikud jõud, paljud kuldsete kuuekümnendate põlvkonna esindajad leidsid poliitika asemel eneseteostuse kirjanduses, teaduses ja kunstis, kuid küllalt oli neidki, kes hülgasid oma varasemad põhimõtted ning asusid truult valitsevat režiimi teenima.

# data[].attributes.body
Üliõpilaste poliitiline aktiivsus leidis osalt väljundi komsomoliliinis. Komsomol oli massiorganisatsioon, kuhu kuulusid peaaegu kõik 14–28 aasta vanused noored. Üliõpilased püüdsid komsomoliorganisatsiooni demokratiseerida ja muuta see tudengite omavalitsuseks, mis lahendaks noorte päevaprobleeme. Võimu- ja vaimuküsimuste avalikust käsitlemisest püüti hoiduda ja tegeleti vaid rahvuskultuuriga. Eesti rahva olukorda loodeti parandada valitseva režiimi seesmise ümberkujundamisega: kutsuti noori parteisse astuma ja juhtivatele kohtadele jõudma, et võim enda kätte võtta. Seesuguse komsomoliorganisatsiooni kõrgajaks olid aastad 1967–1968 ning keskuseks Tartu ülikool.

# data[].attributes.body
Karl Vaino tõus Eesti NSV juhiks tähendas põhimõttelist pööret liiduvabariigi sisepoliitilises elus. Vaino jaoks ei eksisteerinud mingeid kohalikke huvisid, vaid üksnes Moskva suunised. Temast saigi Moskva käskude truu täitja. 1978. aasta detsembris võttis EKP Keskkomitee vastu salajase otsuse „Vene keele omandamise ja õpetamise edasisest täiustamisest“, mis omistas vene keele õppimisele ja õpetamisele erakordselt suure ideoloogilis-poliitilise tähtsuse. Algas aktiivne vene keele kasulikkuse propaganda, mille kandvaks loosungiks kujunes kakskeelsus: täisväärtuslik inimene olevat see, kes oskab võrdselt hästi nii oma emakeelt kui ka nn rahvastevahelise suhtlemise keelt, s.o vene keelt. Vene keelt hakati õpetama juba lasteaedades ja üldhariduskooli esimeses klassis, kõrgkoolides suurendati oluliselt vastuvõttu nendele erialadele, milles õppetöö toimus vene keeles. Ühiskonnas süvenes rahulolematus, mis leidis esialgse väljundi 1980. aasta sügisel toimunud noorsoorahutustes. Samal ajal koostas grupp haritlasi pöördumise „Avalik kiri Eesti NSV-st“, mis adresseeriti tähtsamate ajalehtede toimetustele. Sellele kirjutas alla 40 Eestis teada-tuntud vaimuinimest, kes lootsid juhtida võimuladviku tähelepanu ühiskonnas kuhjuvatele probleemidele: keeleküsimus, süvenev migratsioon, möödalaskmised noorsoopoliitikas. Ajalehed pöördumist muidugi ei avaldanud, kuid rahva hulgas leidis nn 40 kiri laialdast poolehoidu, seda paljundati ja levitati salaja käest kätte. Kirja avaldamine välismaal suurendas ka välisriikide tähelepanu Eesti vastu. Igatahes edaspidi venestamispoliitika Eesti NSV-s mõnevõrra pehmenes.

# data[].attributes.body
Eestlaste rändamine lääne suunas sai alguse 19.–20. sajandi vahetusel, mil juba varem Venemaale siirdunud kaasmaalastest osa asus ümber eelkõige Ameerika Ühendriikidesse ja Kanadasse. Arvukas väliseesti kogukond tekkis siiski teise maailmasõja ajal ja seda eelkõige poliitilistel põhjustel: tuhanded inimesed pagesid kodumaalt nõukogude okupatsiooni eest, paljud jäid sõjavangidena liitlaste kätte või olid sõja-aastatel sunniviisiliselt Saksamaale tööteenistusse saadetud. Enamik neid inimesi – pagulasi – oli koondunud Rootsi ja teistesse Lääne-Euroopa riikidesse, kus nad paigutati ümberasujate laagritesse. NSV Liit kutsus kõiki pagulasi tagasi ja nõudis nende tagasisaatmist ka teiste riikide valitsustelt. Mõnel pool antigi NSV Liidu survele järele. 1945. aasta oktoobris otsustas Rootsi Riigipäev välja anda 167 Balti riikide kodanikku, kelle seas oli ka kümmekond eestlast. See päev on tänini Rootsi ajaloos tuntud kui must reede. Vabatahtlikult või sunniviisiliselt pöördus kodumaale tagasi ehk repatrieerus 1946. aasta kevadeks ligikaudu 15 000 eestlast, enamik neilt aladelt, mida kontrollis Nõukogude armee.

Lääneriikidesse jäi lõppkokkuvõttes umbes 75 000 eestlast, kes leidsid peavarju eelkõige Rootsis ja Saksamaal. Rootsi valitsus kandis sealsete eestlaste (u 20 000) eest erilist hoolt ning nende lülitumine Rootsi ühiskonda toimus suhteliselt valutult. Teistesse Lääne-Euroopa riikidesse jäänud pagulased asusid Rahvusvahelise Põgenike Organisatsiooni (IRO) vahendusel ümber Ameerika Ühendriikidesse (üle 40%) ning samuti Austraaliasse, Kanadasse ja Inglismaale. Küllaltki suur eestlaste koloonia jäi Saksamaale. 1950. aastate algul elas enim eestlasi Rootsis (20 000), Kanadas (19 000), Ameerika Ühendriikides (16 000), Saksamaa Liitvabariigis (4000) ning Austraalias (6500).

# data[].attributes.body
Teise maailmasõja ajal Eestist lahkunud inimesed olid enamuses poliitilised põgenikud. Neist enamik oli veendunud, et võõrsil ollakse vaid ajutiselt ning mõne aja pärast pöördutakse kodumaale tagasi. Kuna sõja järel valitses enamikus riikides töökäte puudus, leidsid pagulased suhteliselt kiiresti ja valutult tööalast rakendust. Paljudel tuli algul töötada erialadel, mida nad ei olnud õppinud või mis ei vastanud nende haridusele. Enamik pagulasi leidis endale töökoha vabrikutes, ehitustel, kaevandustes, metsatöödel või teistel füüsilistel tööaladel. 1950. aastatel paranes tuntavalt pagulaste materiaalne olukord: soetati endale paremaid eluasemeid ning leiti tulusamad ametid või suudeti eraettevõtluses edukalt läbi lüüa. Suurt tähelepanu pöörasid eestlased ka oma laste haridusele. Pagulaste teine põlvkond torkaski silma väga kõrge haridustaseme poolest, paljud suutsid edukalt läbi lüüa nii majanduses, teaduses kui ka teistes valdkondades.1950. aastatel võtsid paljud pagulased endale asukohamaa kodakondsuse. See samm astuti eelkõige praktilistel kaalutlustel. Asukohamaa kodanikuna olid võimalused tööturul suuremad, sellega kaasnes riiklik kaitse ning muud soodustused.

# data[].attributes.body
Aktiivne kultuuritegevus jätkus uutes asukohamaades. Tegutsesid laulukoorid ja rahvatantsutrupid, käsitööringid, üliõpilasseltsid- ja korporatsioonid. Noorte rahvuslikku vaimsust kujundas skaudiliikumine. 1967. aastast korraldati nn metsaülikoole, kus esinesid ülikooli tasemel lektorid. 1972. aastal toimusid esimest korda ülemaailmsed eestlaste päevad (ESTO) Torontos. Eesti kultuurikeskustena tegutsesid mitmes riigis Eesti Majad. Omaette fenomeniks on olnud väliseesti kirjandus, mille kõrvale kodueesti kirjandus astus võrdse partnerina alles 1960. aastatel. Omakeelse ja -meelse infokanalina ilmusid nii Rootsis, Põhja-Ameerikas kui ka Austraalias väliseesti ajalehed.

# data[].attributes.body
Väliseesti ühiskonna üks kõige olulisemaid väljundeid oli poliitiline tegevus. Paljude organisatsioonide vahendusel teavitati asukohamaade üldsust olukorrast okupeeritud Eestis ning püüti avalikku arvamust Eesti kasuks mõjutada, koostati märgukirju suurriikide mõjukatele poliitikutele, korraldati poliitilisi meeleavaldusi.
Tähtsaks poliitilise elu keskuseks kujunes esialgu Rootsi, kuhu oli peatuma jäänud enamik Eesti Vabariigi tipp-poliitikutest, kellel oli õnnestunud kodumaalt pageda. Rootsis loodigi esimesed pagulasorganisatsioonid Eesti Komitee (1944) ja Eesti Rahvusfond (1945) ning moodustati Eesti poliitiliste erakondade koostööorganina Eesti Rahvusnõukogu (ERN). Selle organisatsiooni toetajaskond moodustas 1954. aastal eksiilvalitsuse, mille etteotsa sai Eesti Vabariigi viimase põhiseadusliku (nn Otto Tiefi) valitsuse vanim teovõimeline liige August Rei. Eksiilvalitsust ei tunnustanud New Yorgis asuv Eesti Vabariigi Peakonsulaat kui teine oluline Eesti riikluse kandja välismaal ja Põhja-Ameerika eestlaste organisatsioonid. Nende ringkondade poolt loodi pagulasvalitsusele vastukaaluks Ülemaailmne Eesti Kesknõukogu (ÜEKN)Vaatamata erimeelsustele, saavutasid pagulasorganisatsioonid selle, et enamik lääneriike ei tunnustanud Eesti Vabariigi annekteerimist NSV Liidu poolt.

# data[].attributes.body
Pagulaste ja kodueestlaste kontaktid olid külma sõja alguses minimaalsed ning juhuslikud. Raudne eesriie hakkas tasapisi kerkima alles pärast Stalini surma. Välis-eestlased said nüüd kodumaale kirju kirjutada. Need kokkupuuted olid aga vaid ühesuunalised – välismaalt Eestisse. 1959. aastast anti pagulastele võimalus turistidena Eestisse tulla. Selleks oli vaja hankida NSV Liidu viisa.
1960. aastatel muutusid isiklike suhete kõrval järjest olulisemaks kultuurialased kontaktid. NSV Liidu juhtkond lootis seega näidata maailmale valitseva režiimi liberaalsust. Eesti NSV võimud meelitasid taas väliseestlasi kodumaale pöörduma. Selleks anti välja propagandakirjandust ning eraldi pagulastele mõeldud ajalehte Kodumaa. Ka eesti teadlased said nüüd omavahel rohkem suhelda: kirjavahetust pidada, raamatuid vahetada jms.

# data[].attributes.body
1917. aastal elas tollase Venemaa territooriumil üle 200 000 kaasmaalase ehk ligikaudu 1/6 eestlaste üldarvust maailmas. 1926. aasta rahvaloenduse järgi elas NSV Liidus 154 000 eestlast. Seejärel hakkas eestlaste arvukus Venemaal aga kiiresti vähenema. Sellele aitasid kaasa sundkollektiviseerimine, massirepressioonid, emakeelse koolihariduse keelustamine ning hiljem ka sõjasündmused. Näiteks tõid Saksa okupatsioonivõimud 1943. aastal suurema osa Peipsi-tagustel aladel elavaid eestlasi kodumaale. Kokku naasis sõjajärgsetel aastatel kodumaale ligikaudu 70 000 inimest.