# data[].attributes.headline
hei på dere alle sammen hei hei hei ehie

# data[].attributes.subject
hei på dere alle sammen hei hei hei ehie

# data[].attributes.body
https://nn.wikipedia.org/wiki/Svane

# data[].attributes.body
hei nå er eg tilbake:)

# data[].attributes.body
Dvergsvane (Cygnus columbianus) er ein holarktisk fugl i andefamilien. Ho har hekkeområde i arktisk del av Eurasia og Nord-Amerika og migrerer til varmare område om vinteren. Arten er ein fåtalig vintergjest i Noreg. Av dei seks artane av svaner i slekta Cygnus er dvergsvana den nest minste

# data[].attributes.body
Songsvane (Cygnus cygnus) er ein trekkfugl i andefamilien som hekkar i Noreg. Svana er heilt kvit i fjørdrakta, og har eit gult nebb med ein svart tupp. Fuglen kan bli 160 cm. lang. Arten er lista på norsk raudliste 2006 i kategorien nær trua (NT).

# data[].attributes.headline
Dei har lang hals og er som regel reint kvite fuglar som lever i nordlege, ofte kalde, strøk. Sørlege artar er ofte svarte eller svarte og kvite.Det finst mellom seks og åtte artar svaner, i Noreg førekjem tre av dei: knoppsvane, songsvane og dvergsvane.

# data[].attributes.subject
Dei har lang hals og er som regel reint kvite fuglar som lever i nordlege, ofte kalde, strøk. Sørlege artar er ofte svarte eller svarte og kvite.Det finst mellom seks og åtte artar svaner, i Noreg førekjem tre av dei: knoppsvane, songsvane og dvergsvane.

# data[].attributes.body
abdi

# data[].attributes.body
Forekomst

Amerikaskogmår, Martes americana, minner i hårstruktur mForekomst

Amerikaskogmår, Martes americana, minner i hårstruktur mer om sibirsk sobel.  Amerikaskogmår av Steve. CC BY NC SA 2.0
Arten forekommer i det meste av Europa og østover til Kaukasus. I Norge forekommer den i skogstrakter, helt opp i fjellbjørkeskog, over hele landet nord til Salten og dessuten i Øst-Finnmark. Den kan også holde til i vier-rike områder i den lavalpine sonen i høyfjellet. Måren var totalfredet fra 1930 til 1946, etter at bestanden nesten var blitt utryddet på grunn av hard beskatning; det ble betalt skuddpremie i 1900–29. Pelsen er verdifull. Bestanden har tatt seg bra opp igjen etter fredningen, og fra 1971 har den vært jaktbar over hele landet, fra 1. november til 15. marser om sibirsk sobel.  Amerikaskogmår av Steve. CC BY NC SA 2.0
Arten forekommer i det meste av Europa og østover til Kaukasus. I Norge forekommer den i skogstrakter, helt opp i fjellbjørkeskog, over hele landet nord til Salten og dessuten i Øst-Finnmark. Den kan også holde til i vier-rike områder i den lavalpine sonen i høyfjellet. Måren var totalfredet fra 1930 til 1946, etter at bestanden nesten var blitt utryddet på grunn av hard beskatning; det ble betalt skuddpremie i 1900–29. Pelsen er verdifull. Bestanden har tatt seg bra opp igjen etter fredningen, og fra 1971 har den vært jaktbar over hele landet, fra 1. november til 15. mars

# data[].attributes.body
Levevis
Måren lever av ekorn, smågnagere, hare, fugl, egg, åtsler og litt bær. Bestanden ser ut til å variere til en viss grad i takt med svingningene i smågnagerbestanden. Den lever særlig i barskoger, men også i blandingsskoger

# data[].attributes.body
https://no.wikipedia.org/wiki/Grevling

# data[].attributes.body
hjort
meir fakta her
https://no.wikipedia.org/wiki/Hjort

# data[].attributes.headline
Svaner er eit      samleomgrep for store, vasslevande andefuglar av slekta Cygnus  fra abdi

# data[].attributes.subject
Svaner er eit      samleomgrep for store, vasslevande andefuglar av slekta Cygnus  fra abdi

# data[].attributes.body
Røyskatt (Mustela erminea) er et lite rovpattedyr i mårfamilien, som til forveksling ligner snømus (Mustela nivalis). Røyskatten er imidlertid større, og halens ytterpart er sort. Røyskatten har hvit vinterpels, men beholder den sorte halen. Arten finnes blant annet i Skandinavia, herunder over store deler av Norge.
Røyskatt (Mustela erminea) er et lite rovpattedyr i mårfamilien, som til forveksling ligner snømus (Mustela nivalis). Røyskatten er imidlertid større, og halens ytterpart er sort. Røyskatten har hvit vinterpels, men beholder den sorte halen. Arten finnes blant annet i Skandinavia, herunder over store deler av Norge.

# data[].attributes.body
Grevling (Meles meles) er et kraftig bygd mårdyr med et karakteristisk, langsgående stripemønster på hodet. Arten er livskraftig. Tidligere ble asiatisk grevling (Meles leucurus) og japansk grevling (Meles anakuma) regnet som underarter, men disse er nå skilt ut som egne arter.[

# data[].attributes.body
aurora

# data[].attributes.body
auroraBeskrivelse
Måren har en lang, slank kropp med kastanjebrun til mørkebrun pels. Strupen har en fløtegul flekk. Kroppslengden er 40–55 cm, halen 20–28 cm og vekt 0,9–2 kg. Paringstiden er i juni–august, men kan også være i januar–februar. De har forlenget svangerskap (se forsinket innplanting) og får et kull på 2–7, vanligvis 3–4 unger i april

# data[].attributes.body
aurora

# data[].attributes.body
Nordamerikansk jerv (G. g. luscus)

Eurasisk jerv (G. g. gulo)~

jerv stammer fra

norrønt

jerfr (beslektet med

jerpe) og betyr

brun (jfr.

Gulo gulo som betyr storeter).

[4] Noen steder kalles også jerven for

fillefrans, et uttrykk som har sammenheng med det

tyske navnet på dette dyret,

vielfraß, som betyr

storeter og er

folkeetymologisk omdannet fra norrønt

fjellfras eller

fjellfross (i betydningen

fjellkatt).

[5] På

engelsk kalles jerven

wolverine, et uttrykk som trolig opprinnelig stammer fra uttrykket

wolvering, som sannsynligvis betyr «en som oppfører seg som

ulv».

~

# data[].attributes.body
Hoggorm eller huggorm (Vipera berus) er en av mer enn 200 arter i hoggormfamilien, men den eneste som lever fritt i Nord-Europa. Arten er en av tre frittlevende slangearter i Norge, og den eneste som er giftig. De to andre er buorm (Natrix natrix) og slettsnok (Coronella austriaca). Hoggormen er fredet i Norge.

Innhold  [skjul]

1Utbredelse

2Beskrivelse

2.1Størrelse

2.2Gift og gifttenner

2.3Underarter

3Adferd

3.1Ernæring

3.2Reproduksjon

4Hoggormbitt

5Freding

6Vanlige myter

7Se også

8Litteratur

9Referanser

10Eksterne lenker

Utbredelse[rediger | rediger kilde]

Av alle ormeartene i verden er hoggormen den som har størst geografisk utbredelse. Den lever over det meste av Europa og i Asia, fra De britiske øyer i vest og til Kinas stillehavskyst i øst, og godt nord for polarsirkelen i nord. Den finnes i nær sagt all slags terreng, i Alpene og i Bulgaria opp til cirka 2 700 meters høyde over havet.[1] I Skandinavia bare sjelden over 1 000–1 300 moh.[2] I Norge er det påvist hoggorm på Hardangervidda.[3]

Hoggorm med sikksakkmønster

Svart hoggorm

Nærbilde

Beskrivelse[rediger | rediger kilde]

Hoggormen er normalt lett gjenkjennelig på sikksakkmønsteret den har på ryggen, men på de mørkeste eksemplarene kan mønsteret være vanskelig å se. I forhold til andre ormer i denne slekten (Vipera) har hoggormen et relativt lite hode. Hoggormen finnes i ulike fargekombinasjoner. Hunnene har ofte en brunaktig bunnfarge og svart mønster, mens hannenes bunnfarge er mer grå enn brun. Unge hoggormer kan være mørkebrune, fargen de får som voksne kommer ikke alltid før de er noen år gamle.

Hoggorm kan også være hvit (albinisme) eller svart (melanisme). Dette skyldes en pigmentfeil, men den er ikke arvelig[trenger referanse]. Hvit og svart gir dårligere kamuflasje i naturen, men svarte individer blir raskere oppvarmet av solen enn de lyse. Det kan forklare hvorfor svarte hoggormer er vanligere i de nordligste delene av utbredelsesområdet enn i de sørligste.

Bortsett fra mønsteret på ryggen, er øynene den letteste måten å skille hoggormen fra buorm eller slettsnok. Mens de to sistnevnte har runde pupiller, har hoggormen rødlige øyne med spalteformede pupiller. Dette kan imidlertid være vanskelig å se i forbindelse med hamskifte, siden slangenes øyne da blir ugjennomsiktige.

Hoggormen kan i likhet med andre ormer ikke høre, men den oppfatter lyden som markvibrasjoner. Den kløyvde tungen brukes til å avsette duftstoffer i det vomeronasale organ (også kalt Jacobsons organ), som sitter i ganetaket og forsterker luktesansen. Dette gjør hoggormen til en ypperlig jeger.

Størrelse[rediger | rediger kilde]

Voksne individer veier typisk 150–200 gram og blir omkring 60–70 cm lange,[2] men den kan bli opptil 90 cm.[4] Hunnen blir litt større enn hannen.

Hoggormen kan bli opptil 20–25 år gammel, men omkring 12 år[5] regnes gjerne som en gjennomsnittlig levealder.

Gift og gifttenner[rediger | rediger kilde]

Hoggormen har to gifttenner forrest i overkjeven. Selve giften lages i spyttkjertler i nakken, og samles i en flaskeformet hule omgitt av kraftige muskler. Derfra føres den fram til tannspissene gjennom en kanal i overkjeven og tynne rør i tennene. Giften er en blanding av ulike enzymer og polypeptider og ligner litt på magesyre. Den har to funksjoner, dels skal den drepe byttet og dels skal den framskynde nedbrytingen av det etter at det er svelget.

Underarter[rediger | rediger kilde]

To underarter anerkjennes.[5][6]:

V. b. berus, vanlig i hele utbredelsesområdet unntatt på Balkan

V. b. bosniensis, vanlig på Balkan og minner mye om Vipera aspis, fordi sikksakkmønsteret ofte er brutt opp i mindre flekker

V. b. sachalinensis, som er vanlig i fjerne østen (Sakhalin, Amur og Nord-Korea), ble tidligere regnet som en underart, men denne har siden fått status som en egen art: V. sachalinensis.[6]

Adferd[rediger | rediger kilde]

Hoggormene er vekselvarme dyr, det vil si at de varmes opp av omgivelsene (lufttemperaturen og solstrålingen) omkring seg. Når det er kaldt i været vil de være trege i bevegelsene. Da kan man ofte finne dem på steiner eller stubber som er eksponert for solskinn, der de forsøker å få opp kroppstemperaturen. Hvis man opplever å se en hoggorm, ser man den ofte på veien. Det er fordi de tiltrekkes av den varme asfalten som de bruker til å varme seg på.

Hoggormen liker seg godt i lyng med bare fjellflekker imellom, spesielt der det er varmt og solrikt. Den trives ikke på fuktige steder, men må ha tilgang til vann i nærheten. På nordlige breddegrader, som for eksempel i Skandinavia, er hoggormen mest aktiv om dagen, eventuelt morgen eller kveld. Den er også en utmerket klatrer, og kan godt klatre i trær.

Hoggormen er ikke aggressiv, og når den værer mennesker satser den ofte på at kamuflasjefargene skjuler den før den prøver å flykte. Man kan komme så tett innpå som et par meter før den stikker av. Dersom hoggormen ikke har noen mulighet til å komme seg unna, vil den normalt først krølle seg sammen og hvese, som en siste advarsel. Det er bare hvis den blir overrasket eller provosert og er uten mulighet til å flykte at den vil bite. Dette kommer trolig av at det er energikrevende å lage gift, og at den har behov for å spare energi. På grunn av at den har en tendens til å stole på at kamuflasjen fungerer, er den ofte lett å ta livet av for mennesker som ønsker det.

Hoggormen overlever maksimalt en halvtime i kuldegrader, så i de kaldeste strøkene av utbredelsesområdet, som i Skandinavia, ligger den i dvale om vinteren. Som regel samles det flere individer, opptil mange hundre, som overvintrer sammen. De går normalt i hi i september - oktober måned.[7] Hiene finner de i frostfrie jordhuler og steinrøyser, gjerne i sørhellinger uten for mye vegetasjon slik at bakken raskt varmes opp av solen om våren. De kommer ut av hiet igjen i april eller mai i store deler av landet, men på Vestlandet kan den komme ut allerede i slutten av februar. Hannene kommer ut to til tre uker før hunnene. Noen dager etter at de har kommet ut av hiet skifter de ham, det vil si at det ytre hudlaget løsner og vrenges av. Deretter kan de ha fra ett til flere hamskifter i løpet av sommeren.

Ernæring[rediger | rediger kilde]

Føden består for det meste av smågnagere, men stålorm, og amfibier som frosker, padder og firfisler er også hyppig på menyen til hoggormen. Nå

# data[].attributes.headline
eirikoggorm eller huggorm (Vipera berus) er en av mer enn 200 arter i hoggormfamilien, men den eneste som lever fritt i Nord-Europa. Arten er en av tre frittlevende slangearter i Norge, og den eneste som er giftig. De to andre er buorm (Natrix natrix) og slettsnok (Coronella austriaca). Hoggormen er fredet i Norge.Innhold  [skjul] 1	Utbredelse2	Beskrivelse2.1	Størrelse2.2	Gift og gifttenner2.3	Underarter3	Adferd3.1	Ernæring3.2	Reproduksjon4	Hoggormbitt5	Freding6	Vanlige myter7	Se også8	Litteratur9	Referanser10	Eksterne lenker

# data[].attributes.subject
eirikoggorm eller huggorm (Vipera berus) er en av mer enn 200 arter i hoggormfamilien, men den eneste som lever fritt i Nord-Europa. Arten er en av tre frittlevende slangearter i Norge, og den eneste som er giftig. De to andre er buorm (Natrix natrix) og slettsnok (Coronella austriaca). Hoggormen er fredet i Norge.Innhold  [skjul] 1	Utbredelse2	Beskrivelse2.1	Størrelse2.2	Gift og gifttenner2.3	Underarter3	Adferd3.1	Ernæring3.2	Reproduksjon4	Hoggormbitt5	Freding6	Vanlige myter7	Se også8	Litteratur9	Referanser10	Eksterne lenker

# data[].attributes.body
hoggorm