# data[].attributes.body
Když se do školy těším...

Rádi se zapojujeme do aktivit, které nám dávají smysl. Využili jsme zajímavé materiály z https://www.tydenprowellbeing.cz/, zabývali se stresem a silnými emocemi.

Uvědomujeme si, že aby děti rozvíjely svůj potenciál, přijímaly se ve své celé podstatě a upevňovaly své zdravé sebevědomí, budovaly kvalitní vztahy, zvládaly běžné životní stresy a náhlé změny, přispívaly efektivně svým působením i společnosti,...musí být takové a jim podobné aktivity přítomné ve výuce pravidelně.

Wellbeing není zadarmo, stojí mnohdy hodně úsilí na straně dětí, rodičů i pedagogů. Výsledky takové práce nejsou hned viditelné, nedají se mnohdy atraktivně "postnout" na sociální sítě a pyšnit se jimi jako zlatou medailí z přírodovědné soutěže.

Výsledky takové práce učitel pocítí, když vstoupí do školy/třídy a zažívá tu atmosféru, vidí osobnostní posuny u svých žáků ale i u sebe, je svědkem nenásilných komunikačních strategií a vnímá, že vztahy ve škole jsou založené na vzájemné důvěře.

O to se snažíme, to je priorita.

#tydenprowellbeing2025

# data[].attributes.body
Naše škola součástí projektu Recyklohraní!

V lednu jsme úspěšně zorganizovali sběrovou kampaň na staré mobilní telefony. Podařilo se sesbírat desítky starých přístrojů, které nyní putují k ekologické recyklaci.

Proč je to důležité?

Staré telefony obsahují cenné suroviny, které lze znovu využít.

Recyklací snižujeme množství odpadu a šetříme přírodní zdroje.

Správnou likvidací elektroniky předcházíme znečištění životního prostředí.

Co se tím učí naši žáci?

Odpovědnosti vůči životnímu prostředí.

Významu třídění odpadu a recyklace.

Aktivnímu zapojení do komunitních a ekologických projektů.

# data[].attributes.body
Zúčastnili jsme se vzdělávací konference jako účastníci i jako lektoři.

# data[].attributes.body
únor se nesl v duchu Nakopněte svoji školu. Druhostupňoví si vyslechli mnoho ocenění z workshopu Druhý stupeň inovativně. Jen jsme to nestihli zaznamenat. Tak alespoň touto cestou připomínám, že je o koncept ŠKOLAMYŠLE velký zájem z řad odborné veřejnosti. Kromě integrace do center, hodnocení, individualizace a přívětivého prostředí nejvíce oceňují atmosféru školy a schopnost dětí se vyjadřovat a samostatně pracovat/spolupracovat.

Těší nás to. Jsme hrdí, že můžeme být i díky Věrce součástí Nakopněte.

Radka

# data[].attributes.body
6.-13.3. Erasmus - 89 v Holandsku s Ilkou, Boženkou a Zdenkou

8.3. EduLego tým v Brně

11.3. návštěvní den

12.3. schůze Spolku

24.3. projekt finanční gramotnost

# data[].attributes.headline
Projekt multikulti - padlet v padletu :-)

# data[].attributes.subject
Projekt multikulti - padlet v padletu :-)

# data[].attributes.body
V letošním projektu multikulturní výchovy jsme se věnovali Filipínám.

# data[].attributes.body
Plán je opravdu orientační. V průběhu roku se snažíme držet datumů, ale ne vždy je to možné.

# data[].attributes.attachment_link.title
Co je teď skutečným problémem českých škol

# data[].attributes.attachment_link.description
Spíš než umělá inteligence je to strach učitelů, že budou děti jen opisovat a nic se nenaučí

# data[].attributes.body
K lepší vědě v Česku by mohly pomoci i pohádky. Švejkování tu nevydrží věčně

Český přístup k umělé inteligenci je podle mezinárodně uznávaného vědce a AI průkopníka Tomáše Mikolova jen plný prázdných frází a promarněných příležitostí. Potřebujeme změnu systému i myšlení.

FOTO: PRG.AI

Za to, že dnes všichni můžeme používat ChatGPT, vděčíme i Tomáši Mikolovovi. Ten během svého doktorandského studia na brněnském VUT udělal zásadní průlom, který umožnil rozvoj neuronových sítí a jazykových modelů a přispěl tak i k zásadnímu zlepšení Google překladače. V oblastech, jako je zpracování přirozeného jazyka, strojové učení a umělá inteligence, patří mezi nejcitovanější vědce světa. Pracoval pro Google, Facebook i Microsoft, ale rozhodl se vrátit do Česka a od roku 2019 působí na pražském CIIRC ČVUT.  Zatím. V rozhovoru pro WIRED mluví o aktuální frustraci z českého přístupu k AI, financování vědy a promarněných příležitostech.

Od České národní AI platformy jste nedávno získal cenu AI Awards 2024 za dlouhodobý přínos v oblasti AI. Vaše děkovná řeč vyvolala řadu ohlasů, protože byla poměrně kritická k přístupu Česka k umělé inteligenci. Co by aktuálně bylo nejvíc potřeba?

Když jsem se v roce 2019 vracel do Česka, tak se tu hodně mluvilo o tom, jak je AI priorita, jak musíme dohnat svět. Teď je rok 2025, a stále to jsou jen ty stejné kecy, nic moc se nezměnilo. Peníze do výzkumu se investují naprosto nesmyslně nebo končí kdovíkde. Přitom ve světě je AI skutečně priorita, investují se do ní velké peníze a zároveň obrovské peníze vydělává.

Vezměme to postupně. Jako první jste zmínil financování vědy.

Rozdělování peněz na vědu je v Česku extrémně netransparentní, plné nesmyslné byrokracie, bez priorit a bez cíle. Jsem v Česku nejcitovanější vědec, a za pět let jsem tu nezískal jediný standardní grant – to o tom současném systému a jeho tvůrcích vypovídá hodně. Například ve výzvě Operačního programu Jan Amos Komenský (OP JAK) od ministerstva školství náš projekt, na kterém spolupracovali vědci jako Michal Pěchoučeknebo Josef Šivic, skončil snad padesátý z padesáti. Posuzovali ho lidé, kteří vědecky nepůsobí v oboru AI, hodnocení probíhalo přes Zoom, neexistuje záznam, jak a podle čeho rozhodovali. Vlastně recenzenti ze zahraničí nebyli vůbec vědci, bez PhD, bez publikací...

A podobných zkušeností mám víc – teď zrovna kolega Josef Urban vyhrál soud s úředníky z ministerstva školství. Soud uznal, že právo bylo na naší straně a ministerstvo pochybilo, ale moji skepsi to moc neubralo. Pochybuji, že z toho budou vyvozeny nějaké změny do budoucna. V Česku platím nemalé daně a vůbec nejsem spokojený s tím, že někteří úředníci kupí jednu chybu za druhou a ještě se pak za peníze z našich daní soudí, místo aby je opravili, když je na to upozorníme.

„Ale že i v Polsku a Bulharsku na tom jsou lépe, že mají národní AI instituty, to je prostě už ostuda.”

Co národní strategie pro AI?

Všichni mluví o tom, jak je AI priorita, jak se do ní investuje, ale výsledky opět nikde. Českou AI strategii tvořili úředníci, kteří netuší, která bije, je plna nesmyslných položek, dochází tam ke střetům zájmů… Snažili jsme se jako vědecká AI komunita ozvat, ale zatím to nikam moc nevedlo. To, že nás předhání země jako Německo, Francie, Švýcarsko, Dánsko, Finsko nebo Velká Británie, se dá čekat. Ale že i v Polsku a Bulharsku na tom jsou lépe, že mají národní AI instituty, to je prostě už ostuda. Přitom vědecky tu máme dlouhodobě velmi silné a mezinárodně uznávané skupiny. Ale bez systémové podpory to nejde.

Všechny ty příběhy o tom, že firmy jako Google a Apple začínaly v garáži od nuly, jsou velkým zjednodušením. Jejich úspěch je výsledkem systému, který zahrnuje špičkové školy, investory a státní podporu. Tím ale nemyslím nějaké další dotace – to by dopadlo jako vždycky. Česko by si spíš mělo vzít příklad ze zemí, které do AI nejen investovaly, ale i na těchto technologiích vydělávají. Což jsou dnes hlavně USA a Čína.

Mluvil jste také o vnímání vědy veřejností.

Potřebujeme, aby celá společnost brala vědu vážně. Věda je součást moderní ekonomiky. Často jsou u nás vědci vnímaní jako nějací podivíni, kterým financujeme jejich koníčky. V západním světě je věda mnohem propojenější s průmyslem a není to žádná charita – cílem je dosažení zisku. Ve velkém tu oslavujeme úspěchy hokejistů, jenže z toho chleba levnější nebude. Kdybychom ale dokázali využít potenciál mladých lidí a přilákali velké zahraniční firmy, tak se nám to vyplatí i ekonomicky. Máme u nás řadu talentovaných lidí, kteří ale fungují spíš navzdory systému, což je vysilující. Často nakonec odejdou do zahraničí.

Takže je potřeba změnit i český mindset?

Určitě, my si tu v sobě historicky i kulturně neseme určitou ublíženost, rezignaci a nadávání u piva. Začíná to u pohádek, kdy máme Švejka a hloupého Honzu. Moc by nám pomohlo, kdybychom měli víc motivační pohádky, kdy se hlavní hrdina snaží, má nějaký cíl a nemusí spoléhat na nějaká kouzla, štěstí nebo náhodu. Třeba v Americe mají Rockyho a „American Dream“. Ví, že když se budou snažit a dají do toho vše, mají šanci na úspěch.

Máte ještě naději, že se to změní? Co by bylo potřeba?

Šance ke změně je tu vždy, ale osobně už tak napůl zas balím kufry a víc se zaměřuji na mezinárodní spolupráce. Ale abych byl optimistický, jednou se to určitě změní, proběhne generační obměna. Dnešní mladí jezdí do zahraničí a získávají zkušenost, že to může fungovat i jinak. Ta kombinace neschopnosti, korupce, závisti a švejkování tu nevydrží věčně.

„Moc by nám pomohlo, kdybychom měli víc motivační pohádky, kdy se hlavní hrdina snaží, má nějaký cíl a nemusí spoléhat na nějaká kouzla, štěstí nebo náhodu. Třeba v Americe mají Rockyho a ,American Dream‘.”

Dostaňme se ještě k vašim výzkumům, už několikrát jste měl takzvaně prst na tepu doby. Čemu se aktuálně věnujete?

Těch směrů je víc. Jedním z nich je například nesupervizované učení. Dnešní systémy jsou postavené na takzvané supervizi. To znamená, že máme modely, kterým při trénování přesně ukážeme vstup a výstup – obrázek kočky a informaci, že je to kočka, nebo třeba českou větu a anglický překlad. U nesupervizovaného učení bychom nemuseli vycházet ze dvojic příkladů vstup a výstup, ale bylo by to mnohem zajímavější, mohla by probíhat určitá sebeorganizace a umělá evoluce. To je stále jedno z velkých nevyřešených témat, a pokud by se podařilo posunout, mohlo by to znamenat další velký skok v AI.

Už před ChatGPT jsem také přemýšlel o tom, že by Google vyhledávač mohl běžet na jazykových modelech a generovat personalizované odpovědi – nehledat odkazy na existující stránky, ale přímo generovat odpověď, tedy něco jako dnešní chatboti. Ten nápad je teď už ale všem jasný a je tam obří konkurence, takže na tom už nemá cenu dělat.

Jeden startup na jazykové modely jste ale založil.

Ano, máme třeba zajímavé modely, které zohledňují čas, a tím pádem mají zajímavé vlastnosti, které třeba ChatGPT nemá. Můžete zjistit změny názorů lidí v podstatě na cokoliv, dělat bleskové průzkumy veřejného mínění a podobně. Ale děláme na víc věcech, máme třeba rozpracované nové architektury jazykových modelů, které mají potenciál být výrazně efektivnější než ty současné.

Co byste jako mezinárodně uznávaný odborník na AI poradil českým firmám a jednotlivcům – jak se v tom celém AI boomu vyznat, co dělat, jak si nenechat ujet vlak?

Umím si představit, že kdybych byl mimo obor, bylo by velmi těžké se v tom všem zorientovat. Určitě ale není třeba panikařit, že pokud hned nezačnete používat nějaký nový AI nástroj, za půl roku vypadnete z trhu. Na internetu je dostupných mnoho návodů, vycházel bych vždy z víc zdrojů a díval se, co dělá konkurence a co jim doopravdy funguje a co ne. Prostě to chce zachovat chladnou hlavu a brát AI jako příležitost pro zvýšení efektivity.

To ale mluvím spíš o jednotlivcích a malých firmách. Pokud jde o velké firmy, tak tam je situace vážnější. Nejen český, ale i evropský průmysl se nachází v krizi, kdy nám v porovnání se světem výrazně klesla produktivita a konkurenceschopnost. Evropa prostě zaspala AI revoluci a teď už to všichni poznáváme i na našich peněženkách – stačí se podívat, jak se vyvíjí HDP v USA a v Evropě v posledních patnácti letech. Už jsme se relativně propadli asi o třetinu a tohle bude pokračovat, pokud budeme dělat stále stejné chyby. Podle mě potřebujeme změnit ekonomický model z dotačního na kapitalistický. Potřebujeme víc meritokracie. A asi i ty pohádky o vydřeném úspěchu.

# data[].attributes.attachment_link.title
K lepší vědě v Česku by mohly pomoci i pohádky | WIRED

# data[].attributes.attachment_link.description
Český přístup k AI je podle vědce a průkopníka Tomáše Mikolova jen plný prázdných frází a promarněných příležitostí. Potřebujeme změnu systému i myšlení.

# data[].attributes.body
Proč by děti měly víc riskovat

Studie ukazují, že trochu riskantní hry mohou prospět vývoji dítěte – naučit je dělat lepší rozhodnutí či odolávat stresu. Ale i když si děti podobné činnosti užívají, pro rodiče mohou být náročné.

FOTO: UNSPLASH

Některé děti tomu říkají „děsoradost“ a je to úžasný pocit, který řada dospělých už zapomněla, myslí si Ellen Sandseter, psycholožka z univerzity v norském Trondheimu. Je to zážitek z hravého překonávání rizika, ze hry, při které člověk hledá hranice vlastních možností – a který funguje trochu jako „očkování“ proti řadě nezdravých psychologických projevů.

To naznačuje výzkum nejen Ellen Sandseter, ale také dalších jejích kolegů, kteří se věnují fenoménu „riskantních her“. Dobrodružná – a přitom ne přímo nebezpečná – zábava má podle těchto výsledků pomáhat dětem lépe zvládat stresové situace, nebezpečí i nástrahy dospívání.

Začalo to bezpečně

Zájem Sandseter o „riskantní hry“ sahá do 90. let. V roce 1996 Norsko přijalo předpis o bezpečnosti dětských hřišť. Ten vyžadoval, aby hrací plochy byly vybaveny například zábradlími, zaoblenými rohy a zařízeními, která minimalizují riziko zranění při pádu.

Z hřišť tak postupně mizely starší prvky a začaly se objevovat nové, které nenabízely tolik „dobrodružných“ možností hry – tedy tolik riskovat (ať už domněle, nebo doopravdy). Prostředí je důležité: výzkumy ukazují, že je důležité, na čem si děti hrají. Podle analýzy z roku 2023 bývá hra na nerovném povrchu – například na velkých kamenech nebo na strmých svazích – mnohem častěji spojena s „pozitivně rizikovým“ chováním než hra na rovných plochách.

Její definice riskantní hry se stále používá: jde o vzrušující herní činnost, která zahrnuje prvky nejistoty a skutečné nebo jen domnělé riziko, že se dítě fyzicky zraní nebo například ztratí.

Riskantní hra přitom nemá být nebezpečná (a pochopitelně už vůbec ne „hazardní“, dodejme pro úplnost). Při „nebezpečné hře“ je dítě vystavené možné újmě, kterou ani nemusí rozpoznat nebo je nad jeho schopnosti. Takže nebezpečné je, když malé dítě chodí bosé kolem rozbitého skla nebo přechází rušnou ulici bez jakékoliv přípravy. Co je riskantní, se rychle mění s věkem a nabranými zkušenostmi. Pro jednoroční dítě, které ještě nikdy nechodilo, je nejspíš riskantní i udělat první krok.

Zastánci myšlenky přitom tvrdí, že cílem není dětem obrazně řečeno zvýšit hladinu adrenalinu, ale dát jim možnost, aby podstupovaly rizika odpovídající jejich zkušenostem a psychickým i fyzickým schopnostem. Aby tedy mohly riskovat, jak „samy cítí“. U různých dětí i stejného věku tedy bude vypadat „riskantní hra“ trochu jinak, a těžko ji proto definovat jen na základě toho, co vlastně děti v danou chvíli „provádí“.

Co z toho

Riskantní hra je spojována s větší odolností, sebedůvěrou, schopnostmi řešit problémy a sociálními dovednostmi, jako je spolupráce, vyjednávání a empatie, podle výzkumů Sandseter a dalších odborníků.

Ve studii týmu z belgického Leuvenu dostaly děti ve věku čtyř a šesti let možnost zapojit se do riskantní hry po dobu dvou hodin týdně během tří měsíců. Jejich schopnosti posuzování rizik se zlepšily ve srovnání s dětmi v kontrolní skupině. V této studii probíhaly riskantní hry ve škole, v hodinách tělesné výchovy a přímo ve třídě.

Britská psycholožka Helen Dodd měla hypotézu, že riskantní hry snižují riziko úzkosti. Mohlo by to podle ní být proto, že dětem ukazují, jak zvládat fyziologické vzrušení, třeba nával adrenalinu a zrychlený tep, které doprovázejí úzkosti i vzrušení. Podle její teorie pomáhá dětem opakovaná zkušenost s cyklem výzvy, vzrušení a zvládání stresu lépe porozumět tomu, že fyziologický stres není katastrofou a že přejde.

Pozorovaný „ochranný faktor“ riskantního hraní proti duševním problémům byl silnější u dětí z nízkopříjmových rodin než u těch z bohatších poměrů.

Za zmínku stojí i výzkum Ellen Sandseter. Jedna z jejích nejzajímavějších prací se týká složitého období dospívání a ukazuje, že adolescenti, kteří měli méně příležitostí k „adrenalinovým zážitkům“, například horolezectví, častěji podstupovali společensky problémové a v důsledku hodně „rizikové“ aktivity, jako jsou pokusy o krádež v obchodě. Zkušenosti pomohly hlavně dětem se slabším socioekonomickým zázemím, tedy především z rodin s nižšími příjmy.

Ve venkovských a zemědělských komunitách děti například mívají jiné typy úrazů – poměrně často třeba proto, že se pohybují v blízkosti hospodářských zvířat nebo velkých strojů (platí v USA i v Evropě). Nepochybně se tedy setkávají s riziky v jiné podobě a s jinou intenzitou než řada městských dětí.

Rozdíly jsou i mezi jednotlivými zeměmi. Nemáme dobré údaje pokrývající celý svět, ale například skandinávské země jsou v otázce rizika liberálnější než většina světa, říká Sandseter. Roli nepochybně hrají tradice a kulturní zázemí. Ale třeba i to, že na rozdíl například od USA nebo jiných zemí případné zranění není pro rodinu finanční problém.

Ale i v Kanadě jsou podle norské výzkumnice ti „nejliberálnější“ rodiče, co se týče tolerance k rizikovým hrám, zhruba na úrovni opatrných norských rodičů. Naopak Japonsko má takovou kulturu posílání předškolních dětí bez doprovodu, že na toto téma vznikla reality show. Ve Velké Británii zase spojení „riskantní hra“ rodiče odrazuje natolik, že ho Helen Dodd raději zaměnila za „dobrodružnou hru“.

Co si z toho odnést?

Pokud vás otázka zaujala a přemýšlíte, jestli vaše dítě má dost příležitostí k „dobrodružství“, co teď dělat? Jak poznat tu správnou míru rizika?  Je to pochopitelně obtížné. Propagátoři myšlenky obecně mluví o tom, že děti by měly být tak bezpečné, jak je nutné, ne tak, jak je možné.

Kde ta hranice leží pro vaše či jiné konkrétní dítě, to lze nejspíš poznat, když ho budete sledovat, řekla Mariana Brussoni z University of British Columbia v kanadském Vancouveru pro Nature. Když dítě vypadá soustředěně a odhodlaně, pohybuje se s rozmyslem, různě experimentuje a zkouší nové přístupy.

Pokud máte pocit, že vaše dítě je v takovém stavu a soustředěné na danou věc, stojí prý za to do hry hned nezasahovat – minimálně prý napočítat do deseti. Což někdy může být pochopitelně nadlidský výkon, mimo jiné i pro autora těchto řádků, který se svými malými dětmi nerad chodil i na rozhledny.

Pomoc můžete najít i na internetu. Mariana Brussoni vyvinula jednoduché online školicí nástroje (v angličtině), které pomáhají rodičům a pedagogům pochopit výhody „riskantních“ her a získat lepší představu o tom, co (ne)dělat.

Ale i ona sama říká, že byste se otázkou neměli příliš stresovat: „Nemá to být další věc, kterou rodiče chápou špatně, o které jim říkáme, že dělají špatně.“ Není důvod se do něčeho nutit, k riskantní hře se má přistupovat opatrně, postupně a s rozmyslem. Ať už jsme děti, nebo dospělí.

# data[].attributes.attachment_link.description
Trochu riskantní hry mohou prospět vývoji dítěte. Ale i když si děti podobné činnosti užívají, pro rodiče mohou být náročné.

# data[].attributes.body
V únoru proběhlo soustředění týmu EduLego. 8.3. jedou do Brna na soutěž. Předvedou naprogramovaného robota. Ten provede několik úkolů, které jsou předem dané. Představí náš inovativní projekt - robot, který sbírá a třídí odpad na dně oceánu.

# data[].attributes.body
Mimo jiné nás velmi zaujala přednáška Otakara Foltýna, která je k dispozici na stránkách Nakopněte.

https://www.nakopnetesvojiskolu.cz/cs/m-927-otakar-foltyn

# data[].attributes.body
Obohacující byly i příspěvky a workshopy Simony Babčákové o neverbální komunikaci, Saši Úhlové o učebních oborech a Hranicích práce nebo Ridiny Ahmedové o projektu Moje tělo je moje.

# data[].attributes.body
Školamyšlí družina prožila šachové odpoledne se ZŠ Morašice, fotbalový zápas se ŠD Zámecká, návštěvu SŠ zahradnické a technické. V kroužku vaření smažili lívance. Také děti vyráběly masky na masopust ve škole i v Muzeu.

Ve fotogalerii si nenechte ujít.