# data[].attributes.body
На початку 1931 року у двері квартири № 27 постукали. Там мешкала актриса Галина Орлівна. Її засудили на 5 років без права повернення в Україну — лише тому, що її колишній чоловік став черговим «ворогом народу».

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Український тиждень

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
13 травня виповнюється 90 років з дня смерті Хвильового, видатного українського прозаїка й публіциста. Того трагічного дня 1933 року він запросив у гості колег (Івана Дніпровського, Григорія Епіка, Остапа Вишню, Майка Йогансена, Аркадія Любченка), які незабаром стали свідками його самогубства. В одній із передсмертних записок він пояснював свій учинок неспроможністю осягнути те, що відбувається: "Арешт Ялового - це розстріл цілої Генерації... За що? За те, що ми були найщирішими комуністами? Нічого не розумію". Ще й процитував свого колегу й ідейно-естетичного опонента: "Отже", як говорить Семенко... ясно!". І завершив величанням комунізму та соціалістичного будівництва. Дивне поєднання думок, що свідчить про строкатий світогляд навіть в останньому творі, - таким і був Микола Хвильовий від найперших кроків у суспільно-культурному житті до самого кінця.

Він дуже прагнув адаптуватися й водночас лишитися собою. Ще за життя став свідком того, як із його прізвища зробили пропагандистський штамп, хвильовізм (один із тодішніх синонімів націоналістичного ухилу), і змусили від нього відмовитися. Під час літературної дискусії Хвильовий проголосив орієнтацію на психологічну Європу та вимагав за змоги уникати впливу Москви (як центру всесоюзного міщанства) на українську художню творчість, причому закликав не плутати політичний союз двох держав із їхніми літературними пріоритетами. І до того ж палко вірив в Азіатський ренесанс, який визначав водночас як "майбутній нечуваний розквіт мистецтва в таких народів, як Китай, Індія і т. д." і як "епоху європейського відродження, плюс незрівнянне, бадьоре й радісне грецько-римське мистецтво". Коли ж неокласик Микола Зеров намагався розтлумачити ці та інші його заплутані визначення, Микола Хвильовий вдячно заповзявся переконувати, що для української культури кращою є орієнтація на неокласицизм ("імпотентно-політичну українську інтелігенцію"), ніж на "активну сумнівно-червону" Просвіту (яку він ще називав "енко"). Зрештою проголосив гасло "Європа чи просвіта", яке професор Зеров, що тяжів до "класичної пластики і контуру строгого, і логіки залізної течії", у полеміці спростив до "культура чи халтура".

Читайте також: Ростислав Семків: "Українська культура й література виявили надзвичайно сильну волю до життя та збереглися попри дуже активні спроби їх нівелювати"

Намагання зрозуміти час і себе в ньому - наскрізне бажання в його текстах, а фінал життя - ніби остаточна зневіра примирити в собі (і в часі, у якому випало жити) усі суперечності.

Перша світоглядна криза Хвильового - це, безперечно, Перша світова війна: "Бої, походи, воші, "лямка" пехотинця, - усе це я витерпів фізично, але морально це випробовування мене надломило". Потім стався наступний злам, коли, на думку його першого біографа О. Гана, восени 1918 року Фітільов (справжнє прізвище письменника) спочатку організував із селян Козіївки загін на захист УНР, а потім, відчуваючи "непевність і відчай", почав підтримувати більшовиків. Сам він про цей час писав опосередковано, зокрема коли згадував про долю Василя Еллана-Блакитного: "Епоха громадянської війни - такої жорстокої в своїй реальності й такої м'яко-романтичної й без кінця прекрасної в своїх конечних стремліннях". Звідси і його розуміння слова "романтика" у відомій новелі як часового параметра, а не певної ідейно-стильової концепції.

Загалом його ідеологічні борсання найкраще відчутні в першій збірці прози "Сині етюди", де персонажі постійно розмірковують про загадкову українську душу. Хоча точніше це Микола Хвильовий приміряє різні іпостасі, пробує знайти своє місце в бурхливому світі, перебираючи маски. Утім, краще хай він сам за себе скаже: "І читач творець, не тільки я, не тільки ми - письменники. Я шукаю, і ви шукаєте".

Читайте також: Українська література воює та пам'ятає

Отак і варто розуміти "Сині етюди" - пошуки автором самого себе, завуальовані під розмисли літературних героїв, які перераховують усі поведінкові моделі, що їх міг вибрати українець у 1910-1930-х. Наприклад, один "знайомий" в оповіданні "Колонії, вілли" розмірковує так: "Уся Україна повстанська, запорізька. Куди не глянь - усюди бандити. Чудний українець - то він флегматик не знать який, то він злодій з великого шляху... То він революціонер...". Інша ж персонажка, тьотя Бася, авторитетно висновує: "Що то є українець? Пролетар-революціонер". Утім, революція перетворилася на іншу війну, і, за словами Гілі з "Колонії, вілли", сама ідея зміни світу була спровокована, адже "з'їли сукини діти революцію". У новелі "На глухому шляху" уточнено, що ж сталося: "Говорив про бунт - такий гострий, як бритва на горлі, такий грізний, як смерч в океані... А бунт виріс і положив бритву на горло". Тобто бунтівники знищували самих себе у братовбивчих зіткненнях, поступово божеволіючи. У памфлеті "Камо грядеши" Хвильовий узагальнено визначив типовий стан тодішніх активних учасників суспільно-політичних перетворень: "Коли ти революціонер - ти не раз розколеш своє "я".

У "Редакторові Карку" нібито підхоплені ці незавершені роздуми, однак головний персонаж - інтелігент (а тому, за його визначенням, "зайвий чоловік"), через це дещо відмежовується від усього народу: "Український мужик ніколи не бачив фарфорових чашок, а потім він пішов у повстанці - і бачив чашки. Але він не пив з тих чашок - йому ніколи. Український мужик і на заводі - він усюди український. Буває він пролетар - таких багато. Він більшовик і вміє умирати". Товариш Жучок із "Кота у чоботях" після травматичного досвіду вирішив приміряти на себе нову роль - комуністки, про яку дізнається з товстенької книжки "Что такое коммунизм". А в новелі "Юрко" є прекрасне формулювання ("І все-таки Юрко звичайнісінька людина, хоч і комуніст"), у якому вже відлунює відоме "я - чекіст, але і людина" з "Я (Романтики)". Пізніше Хвильовий не так часто повторював слово "комуніст", віддаючи перевагу "комунару", пояснення чого вже є в "Синьому листопаді": "Я теж романтик. Але романтика така: я закоханий у комуну". Згодом Микола Хвильовий спробував осмислити перехід поетів у політики, усвідомлюючи таку зміну як закономірність для "кожного інтелігентного комунара". Або ж інакше: "Творці революції здебільшого лірики. Революція єсть трагічна лірика, а не драма, як то подейкують". І на це є ремарка в "Редакторові Карку": "Ми не політики. Ми поети. Ми романтики". Так про себе й Карка каже випусковий товариш Шкіц, пов'язуючи із цим їхню інтелігентську драму: "Прогавили і пішла від нас. Україна пішла. А все тому, що ми поети, що ми не комерційної вдачі".

Читайте також: Українська література воює та пам'ятає

Калейдоскоп варіантів того, ким можна стати: повстанець, бандит, революціонер, пролетар, більшовик, комуніст, комунар, інтелігент, романтик. Круговерть покликань і доль, які дуже спокусливо поєднати, зробивши з остаточної невизначеності життєве кредо.

Утім, найскладніше Миколі Хвильовому було прийняти роль інтелігента, неоднозначність якої він пов'язував із постаттю батька. Той був збіднілим дворянином, який, за спогадами односельців, займався пиятикою та "бурлакуванням інтелігентної людини". Зазначаючи в листі до Миколи Зерова, що "інтелігент з мене липовий", письменник переважно покладав провину на батька-народника ("в высшей степени безалаберный человек"), а в "Краткой биографии" російською (батьківською мовою) так писав уже власну характеристику: "Нервное расстройство, физическое недомагание, последствия воспитания в народническом духе часто в повседневной работе сказываются, и я нередко "шатаюсь" там, где надо действовать решительно".

Хвильовий часто виводив у творах подібних до себе персонажів, що "вистрибнули з гімназіальних штанців", потрапили в "горожанську війну" і через це незрідка описують свій стан, так само як і їхній автор, - "быстрое падение к интуитивному анархизму". Інтуїтивний анархізм українця - це і є та сама "хохлацька розляпаність" чи "розтріпаність", або ж "расхлябанность" чи "мамулуватість", про яку Микола Хвильовий неодноразово писав. І така неможливість цільності й жага компромісу заводила його героїв у глухий кут, звідки вони часто бачили лише один вихід. Хвильовий, почуваючи себе псевдоінтелігентом (тобто людиною не на своєму місці), власною смертю довів, що, як зазначено в "Лілюлі", суїцид - це "участь інтелігенції". І водночас як більшовик із ранніх оповідань він довів, що вміє помирати. Прикро, що зняття суперечностей Хвильовий зміг здійснити тільки в негативній, від'ємній формі, але винне в цьому, хай як це очевидно, передусім суперечливе життя. Тому він міг би повторити вслід за Михайлем Семенком:

Я не умру від смерти -
Я умру від життя.
Умиратиму - життя буде мерти,
Не маятиме стяг.

# data[].attributes.attachment_link.title
Арабески долі Миколи Хвильового - Український тиждень

# data[].attributes.attachment_link.description
13 травня виповнюється 90 років з дня смерті Хвильового, видатного українського прозаїка й публіциста. Того трагічного дня 1933 року він запросив у гості

# data[].attributes.headline
"Свідки" самогубства Хвильового

# data[].attributes.subject
"Свідки" самогубства Хвильового

# data[].attributes.body
Микола Куліш +

Майк Йогансен +

Досвітній +

Юрій Бедзик,

дружина Остапа Вишні, Варвара Губенко-Маслюченко,

Юрій Смолич,

дружина Миколи Куліша Антоніна та дружина Володимира Сосюри Марія.

ь. За найпоширенішою версією, у Хвильового зібралися гості і це нібито були Олесь Досвітній, Остап Вишня, Григорій Епік, Іван Дніпровський, Майк Йогансен, Аркадій Любченко, Микола Куліш. Атмосфера була пречудовою. Хвильовий грав на гітарі, читав уривки з поеми Пушкіна «Бєси». Потім зник за дверима свого кабінету. Невдовзі пролунав постріл. Гості вбігли до кабінету і побачили мертвого письменника з револьвером у руці [3, с. 239–240]. Справа-формуляр показує, що все було не зовсім так. З неї дізнаємось: «Сьогодні об 11 годині ранку були: КУЛІШ, ДОСВІТНІЙ, він і я. Листа він не встиг би заготувати, напевно він заготував його до розмови» [1, арк. 99]. Отже, гостей насправді було всього двоє. «Я» – це дружина Хвильового Юлія Уманцева. А протокол за підписом обласного прокурора Михайла Брона було складено вже о 13 годині 40 хвилин.

# data[].attributes.headline
Передбачування дружини

# data[].attributes.subject
Передбачування дружини

# data[].attributes.body
Особливо вражають документи, що з’явились напередодні самогубства Хвильового. Його дружина Юлія Уманцева, якщо вірити Аркадієві Любченку, навесні 1933 року сказала йому: «Щось буде, щось трапиться, от пом’янете моє слово. Микола дивно якось натякнув, а ви ж добре знаєте його страшну… оту його проклятущу інтуїцію»

# data[].attributes.headline
Обставини смерті (за документами ГПУ)

# data[].attributes.subject
Обставини смерті (за документами ГПУ)

# data[].attributes.headline
Справа формуляр

# data[].attributes.subject
Справа формуляр

# data[].attributes.headline
вистава у виставі?

# data[].attributes.subject
вистава у виставі?

# data[].attributes.headline
"Моя автобіографія"

# data[].attributes.subject
"Моя автобіографія"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
читати онлайн

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Моя автобіографія повністю - Твір Остапа Вишні

У мене нема жодного сумнiву в тому, що я народився, хоч i пiд час мого появлення на свiт бiлий i потiм - рокiв, мабуть, iз десять пiдряд - мати казали, що мене витягли з колодязя, коли напували корову Оришку.

Трапилася ця подiя 1 листопада (ст. стилю) 1889 року в мiстечку Грунi, Зiнькiвського повiту на Полтавщинi...

Власне, подiя ця трапилася не в самiм мiстечку, а в хуторi Чечвi, бiля Грунi, в маєтковi помiщикiв фон Рот, де мiй батько працював у панiв.

Умови для мого розвитку були пiдходящi. З одного боку - колиска з вервечками, з другого боку - материнi груди. Трiшки поссеш, трiшки поспиш - i ростеш собi помаленьку.

Так ото й пiшло, значить: їси - ростеш, потiм ростеш - їси.

Батьки мої були як узагалi батьки.

Батькiв батько був у Лебединi шевцем. Материн батько був у Грунi хлiборобом.

Глибшої генеалогiї не довелося менi прослiдити. Батько взагалi не дуже любив про родичiв розказувати, а коли, було, спитаєш у баби (батькової матерi) про дiда чи там про прадiда, вона завжди казала:

- Отаке стерво було, як i ти оце! Покою вiд їх не було.

Про материку рiдню так само знаю небагато. Тiльки те й пам'ятаю, що частенько, було, батько казав матерi:

- Не вдалася ти, голубонько, у свою матiр. Царство небесне покiйницi: i любила випити, i вмiла випити. А взагалi батьки були нiчого собi люди. Пiдходящi. За двадцять чотири роки спiльного їхнього життя, як тодi казали, послав їм господь усього тiльки сiмнадцятеро дiтей, бо вмiли вони молитись милосердному.

Почав, значить, я рости.

- Писатиме, - сказав якось батько, коли я, сидячи на пiдлозi, розводив рукою калюжу.

Справдилося, як бачите, батькове пророкування.

Але нема де правди дiти, - багацько ще часу проминуло, доки батькове вiщування в життя втiлилося.

Письменник не так живе й не так росте, як проста собi людина.

Що проста людина? Живе собi, поживе собi, помре собi.

А письменник - нi. Про письменника подай, обов'язково подай: що впливало на його свiтогляд, що його оточувало, що органiзовувало його ще тодi, коли вiн лежав у матерi на руках i плямкав губами, зовсiм не думаючи про те, що колись доведеться писати свою автобiографiю.

А от тепер сиди й думай, що на тебе вплинуло, що ти на письменника вийшов, яка тебе лиха година в лiтературу потягла, коли ти почав замислюватися над тим, "куди дiрка дiвається, як бублик їдять".

Бо письменники так, спроста, не бувають.

I от коли пригадаєш життя своє, то приходиш до висновку, що таки справдi письменника супроводять в його життi явища незвичайнi, явища оригiнальнi, i коли б тих явищ не було, не була б людина письменником, а була б порядним інженером, лiкарем чи просто собi толковим кооператором.

Пiдскочать отi явища - i записала людина.

Головну роль у формацiї майбутнього письменника вiдiграє взагалi природа - картопля, коноплi, бур'яни.

Коли є в хлопчика чи в дiвчинки нахил до замислювання, а навкруги росте картопля, чи бур'ян, чи коноплi - амба! То вже так i знайте, що на письменника воно пiде.

I це цiлком зрозумiло. Коли дитина замислиться й сяде на голому мiсцi, хiба їй дадуть як слiд подумати?

Зразу ж мати пужне:

- А де ж ти ото сiв, сукин ти сину?

I натхнення з переляку розвiялось.

Тут i стає в пригодi картопля.

Так було й зо мною. За хатою недалеко - картопля, на пiдметi - коноплi. Сядеш собi: вiтер вiє, сонце грiє, картоплиння навiває думки.

I все думаєш, думаєш, думаєш...

Аж поки мати не крикне:

- Пiди подивися, Мелашко, чи не заснув там часом Павло? Та обережненько, не налякай, щоб сорочки не закаляв. Хiба на них наперешся?!

З того ото й пiшло. З того й почав замислюватися. Сидиш i колупаєш перед собою ямку.

А мати, було, лається:

- Яка ото лиха година картоплю пiдриває? Ну, вже як i попаду!!

Пориви чергувались. То вглиб тебе потягне, - тодi сто ямки колупаєш, - то погирить тебе в височiнь, на простiр, вгору кудись. Тодi лiзеш у клунi на бантину горобцiв драти або на вербу по галенята.

Конституцiї я був нервової, вразливої змалку: як покаже, було, батько череска або восьмерика - моментально пiд лiжко й тiпаюсь.

- Я тобi покажу бантини! Я тобi покажу галенята! Якби вбився зразу, то ще нiчого. А то ж покалiчишся, сукин ти сину!

А я лежу, було, пiд лiжком, тремтю, носом сьорбаю й думаю печально:

"Господи! Чого тiльки не доводиться переживати через ту лiтературу?!"

Iз подiй мого раннього дитинства, що вплинули (подiї) на моє лiтературне майбутнє, твердо врiзалася в пам'ять одна: упав я дуже з коня. Летiв верхи на полi, а собака з-за могили як вискочить, а кiнь - убiк! А я - лясь! Здорово впав. Лежав, мабуть, з годину, доки очунявся... Тижнiв зо три пiсля того хворiв. I отодi я зрозумiв, що я на щось потрiбний, коли в такий слушний момент не вбився. Неясна ворухнулася в мене тодi думка: мабуть, я для лiтератури потрiбний. Так i вийшло.

Отак мiж природою, з одного боку, та людьми - з другого, й промайнули першi кроки мого дитинства золотого.

Потiм - оддали мене в школу.

Школа була не проста, а Мiнiстерства народного просвещенiя. Вчив мене хороший учитель Iван Максимович, доброї душi дiдуган, бiлий-бiлий, як бiлi бувають у нас перед зеленими святами хати. Учив вiн сумлiнно, бо сам вiн був ходяча совiсть людська. Умер уже він, хай йому земля пухом. Любив я не тiльки його, а й його лiнiйку, що ходила iнодi по руках наших школярських замурзаних. Ходила, бо така тодi "система" була, i ходила вона завжди, коли було треба, i нiколи люто.

Де тепер вона, та лiнiйка, що виробляла менi стиль лiтературний? Вона перша пройшлася по руцi моїй, оцiй самiй, що оце пише автобiографiю. А чи писав би я взагалi, коли б не було Iвана Максимовича, а в Iвана Максимовича та не було лiнiйки, що примушувала в книжку зазирати?

У цей саме час почала формуватися й моя класова свiдомiсть. Я вже знав, що то є пани, а що то - не пани. Частенько-бо, було, батько посилає з чимось до баринi в горницi, а посилаючи, каже:

- Як увiйдеш же, то поцiлуєш баринi ручку.

"Велика, - думав я собi, - значить, бариня цабе, коли їй ручку цiлувати треба".

Правда, неясна якась ще тодi була в мене класова свiдомiсть. З одного боку - цiлував баринi ручку, а з другого - клумби квiтковi їй толочив.

Чистий тобi лейборист. Мiж соцiалiзмом i королем вертiвся, як мокра миша.

Але вже й тодi добре затямив собi, що пани на свiтi є.

I як, було, бариня накричить за щось та ногами затупотить, то я залiзу пiд панську веранду та й шепочу;

- Пожди, експлуататоршо! Я тобi покажу, як триста лiт iз нас... i т. д., i т. д.

Оддали мене в школу рано. Не було, мабуть, менi й шести лiт. Скiнчив школу. Прийшов додому, а батько й каже:

- Мало ти ще вчився. Треба ще кудись оддавати. Повезу ще в Зiнькiв, повчись iще там, побачимо, що з тебе вийде.

Повiз батько мене в Зiнькiв, хоч i тяжко йому було тодi, бо вже нас було шестеро чи семеро, а заробляв вiн не дуже. Проте повiз i вiддав мене у Зiнькiвську мiську двокласну школу.

Зiнькiвську школу закiнчив я року 1903-го, з свiдоцтвом, що маю право бути поштово-телеграфним чиновником дуже якогось високого (чотирнадцятого, чи що) розряду.

Та куди ж менi в тi чиновники, коли "менi тринадцятий минало".

Приїхав додому.

- Рано ти, - каже батько, - закiнчив науку. Куди ж тебе, коли ти ще малий? Доведеться ще вчить, а в мене без тебе вже дванадцятеро.

Та й повезла мене мати аж у Київ, у вiйськово-фельдшерську школу, бо батько як колишнiй солдат мав право в ту школу дiтей оддавати на "казьонний кошт".

Поїхали ми до Києва. В Києвi я роззявив рота на вокзалi i так iшов з вокзалу через увесь Київ аж до святої Лаври, де ми з матiр'ю зупинились. Поприкладався до всiх мощей, до всiх чудотворних iкон, до всiх мироточивих голiв i iспити склав.

Та й залишився в Києвi. Та й закiнчив школу, та й зробився фельдшером.

А потiм пiшло нецiкаве життя. Служив i все вчився, все вчився - хай воно йому сказиться! Все за екстерна правив.

А потiм до унiверситету вступив.

Книга, що найсильнiше на мене враження справила в моїм життi, - це "Катехiзис" Фiларета. До чого ж противна книжка! Ще якби так - прочитав та й кинув, воно б i нiчого, а то - напам'ять.

Книжки я любив змалку. Пам'ятаю, як попався менi Соломонiв "Оракул". Цiлими днями сидiв над ним та кульки з хлiба пускав на оте коло з числами рiзними. Пускаю, аж у головi макiтриться, поки прийде мати, вхопить того "Оракула" та по головi - трах! Тодi тiльки й кину.

Взагалi любив я книжки з м'якими палiтурками.

Їх i рвати легше, i не так боляче вони б'ються, як мати, було, побачить.

Не любив "Руського паломника", що його рокiв дванадцять пiдряд читала мати. Велика дуже книжка. Як замахнеться, було, мати, так у мене аж душа у п'ятах.

А решта книг читалася нiчого собi.

Писати в газетах я почав 1919 року за пiдписом Павло Гунський. Почав з фейлетону.

У 1921 роцi почав працювати в газетi "Вiстi" перекладачем.

Перекладав я, перекладав, а потiм думаю собi:

"Чого я перекладаю, коли ж можу фейлетони писати! А потiм - письменником можна бути. Он скiльки письменникiв рiзних є, а я ще не письменник. Квалiфiкацiї, - думаю собi, - в мене особливої нема, бухгалтерiї не знаю, що я, - думаю собi, - робитиму".

Зробився я Остапом Вишнею та й почав писати.

I пишу собi...

Цікаві розділи в продовження:

Популярні твори Остапа Вишні

Біографії

Остап Вишня біографія (коротко)
Остап Вишня біографія (повний опис)
Цікаві факти з життя Остапа Вишні
Остап Вишня хронологічна таблиця

Твори Остапа Вишні по темі Усмішок

Мисливські усмішки (збірник)
"Вишневи усмішки реконструктивні" - Остап Вишня
"Вишневі усмішки кримські" - Остап Вишня
"Вишневі усмішки закордонні" - Остап Вишня
"Усмішки театральні" - Остап Вишня
"Усмішки літературні" - Остап Вишня

# data[].attributes.attachment_link.title
Моя автобіографія, Остап Вишня моя автобіографія повністю

# data[].attributes.attachment_link.description
Повний текст твору Остапа Вишні - Моя автобіографія повністю читати онлайн: У мене нема жодного сумнiву в тому, що я народився, хоч i пiд час

# data[].attributes.headline
Родина Ялового

# data[].attributes.subject
Родина Ялового

# data[].attributes.body
Жив Яловий з вдовою по Василеві Блакитному, Лідою Вовчик, яка мала донечку від Блакитного і яку Яловий надзвичайно любив. Пригадую Ялового як добрячого і сердечного сусіда.

# data[].attributes.body
Він обстоює необхідність письменнику мати “літературний капітал”, виступає проти низької якості літпродукції членів “Плугу” та “Гарту”, заперечує обмеження письменника просвітницькою чи агітаційною тематикою, тобто стверджує свобідну творчу волю. Непроминальною в контексті дискусії 1925 року є стаття “Санкт-Петербурзьке холуйство”, адже її темою, на відміну від решти публіцистики на мистецьку тематику, є політика, не прихована жодною алегорією. Підставою для статті стала передовиця журналу “Жизнь искусства” “Самоопределение или шовинизм”, де українська мистецька політика оголошувалася шовіністичною. Доказом того автор передовиці вважав той факт, що в Харкові не існувало російського театру (як змінюються часи) і що керівні кола наполягали на відкритті Одеського оперного театру українською оперою. Юліан Шпол відгукнувся на обурливу статтю гідно, різко та іронічно. Закидаючи авторові передовиці традиційну для метрополії зверхність, він легко та оригінально виявляє шовінізм та “санкт-петербурзький зоологізм”, дорікаючи радянській владі, що “закостенілі троглодити російського великодержавництва матимуть для своїх “задушевних излияний” відтулину в органах радянської преси”.

# data[].attributes.headline
Останній день на волі

# data[].attributes.subject
Останній день на волі

# data[].attributes.body
Його звинуватили на той час, зрештою, стандартно: шпигунство на користь Польщі, підготовка замаху на Постишева. М. Яловий винним себе не визнав, варто зазначити, що так чинили не так уже й багато хто. Останній день на волі він провів із друзями: з М. Йогансеном, В. Вражливим і Ю. Смоличем ходили на прогулянку, пили каву з тістечками (каву з тістечками М. Яловий дуже любив і міг вживати їх по десять разів на день), говорили про літературу, більярд, полювання, потім В. Вражливого та Г. Епіка він запросив на преферанс, але замість бути партерами у грі вони стали “понятыми” на арешті. Останній день життя він провів у Соловецькому таборі майже в тому ж колі, щоправда, значно розширеному.

# data[].attributes.body
Якщо зробити щось на кшталт стоп-кадру: актори завмирають, виходять/з'являються "ведучі" з коментарями. Наприклад, розіграли сцену смерті Хвильового, згадали про Ялового щось. Стоп-кадр. Інформація про те, коли був розстріляний та реабілітований. Продовження сцени. Як думаєте?

# data[].attributes.headline
Остап Вишня з дружиною

# data[].attributes.subject
Остап Вишня з дружиною

# data[].attributes.body
Цілком згодна

# data[].attributes.headline
Подкаст (Майя)

# data[].attributes.subject
Подкаст (Майя)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Невдовзі за підтримки Українського культурного фонду та Міністерства культури Люксембургу вийдуть фінальні випуски подкасту про мешканців сумнозвісного будинку "Слово", який у 30-ті роки минулого століття став осередком сталінського терору.

Будинок "Слово" був зведений спеціально для письменників та культурних діячів у Харкові. Радянській владі було дуже вигідно тримати всіх українських мислителів в одному місці й у перманентному страху. Хвиля репресій зачепила 40 квартир із 66. Тут починається історія Розстріляного Відродження.

"Це історії про те, як радянські спецслужби боролися із лідерами думок своїми "фірмовими" методами: маніпуляції, залякування, фізичний та психологічний тиск. Власне, все те, що росія досі використовує у повномасштабній війні проти України, тільки тепер вплив ще більш масовий завдяки медіа та соцмережам", - розповіла авторка проєкту, радійниця з Луцька Анастасія Передрій.

Перший і останній випуск подкасту називаються "Пролог" та "Епілог", вони розкривають таємниці появу будинку, розподіл квартир між письменниками та надають історичний контекст часів сталінських репресій.

Усі інші епізоди носять як назву номер квартири та розповідають історію видатної особистості, що мешкала за цим номером. Серед героїв - Павло Тичина, Валер'ян Підмогильний, Михайло Яловий, Іван Багряний, Лесь Курбас та інші.

Орім біографічних даних, описів помешкань та їх власників, у випусках звучать фрагменти їх творчого доробку, які доповнюють портрети цих особистостей. Уривки віршів, оповідань, листів озвучує диктор Юрій Сомов.

Усього наразі вийшло 13 з 15 епізодів. Послухати їх можна на всіх зручних подкаст-платформах: Apple Podcasts, Spotify, SoundCloud, Google Podcasts.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Будинок Слово": подкаст за підтримки УКФ про письменників Розстріляного Відродження доступний для прослуховування

# data[].attributes.attachment_link.description
Невдовзі за підтримки Українського культурного фонду та Міністерства культури Люксембургу вийдуть фінальні випуски подкасту про мешканців сумнозвісного будинку "Слово", який у 30-ті роки минулого стол ...

# data[].attributes.body
"Крематорій", "будинок попереднього ув'язнення" – саме так називав будинок "Слово" письменник Іван Багряний, арештований в 1932 році.

# data[].attributes.headline
Записка пасербниці

# data[].attributes.subject
Записка пасербниці

# data[].attributes.body
Він говорив: “Оті дурні, що кричать “націоналіст!”, не розуміють і ніколи не зрозуміють, що я зумів об’єднати любов до мого народу з любов’ю до всіх народів світу”.

# data[].attributes.headline
Володмир Куліш Слово про "Слово"

# data[].attributes.subject
Володмир Куліш Слово про "Слово"

# data[].attributes.attachment_link.title
ВОЛОДИМИР КУЛІШ. Слово про слово

# data[].attributes.headline
Проєкт "Про слово"

# data[].attributes.subject
Проєкт "Про слово"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Невідступне минуле

Про будинок "Слово" та його мешканців варто розповісти окремо. Ідея створення "свого" будинку на кооперативних засадах виникла у харківських письменників наприкінці двадцятих років. Головним ініціатором цього проекту був Сергій Пилипенко. За первісним задумом кожний пайовик мав щорічно сплачувати певну суму й таким чином приблизно за п'ятнадцять років виплатити вартість свого помешкання, яке тоді ставало його власністю. Однак цьому задумові не судилося здійснитися, бо на початку тридцятих років майже всіх чоловіків будинку "Слово" заарештували, а їхні родини виселили та вислали за межі України. Будівництво йшло типовими совітськими темпами: з 1927 по 1930 рік. Будівельники часто залишалися ночувати на будівництві, приносили туди їжу, і внаслідок цього в будинку розвелася безліч блошиць, пацюків та мишей, яких пізніше неможливо було знищити.

....

Для боротьби з мишами ми придбали кота і, крім того, поставили мишоловку. Лінивий кіт швидко збагнув, що йому немає сенсу витрачати сили на полювання за мишами. Він лягав у кухні й прислухався: тільки-но почує, що мишоловка клацнула - біг до нас і нявчав, сповіщаючи, що зловилася миша й ми маємо дати йому цю мишу на обід. Наша війна з мишами й крисами, очевидно, становила одне з найсильніших вражень нашої маленької Міртасі.

Про це ми дізналися в досить кумедний спосіб. Їй не було ще й чотирьох років, як раптом вона вразила нас, написавши великими друкованими літерами таке:

Кладовка. Криси.
Кладовка. Миші.

Ми навіть не підозрювали, що вона вивчила літери і вміє писати, і то не просто прозою, а майже віршем з алітерацією, ритмом та приблизними римами. Ми повинні були тоді ж відгадати, що з неї в майбутньому буде поетеса.

Коли в 1930 році будівництво будинку "Слово" нарешті закінчилося, Сергієві й ще кільком письменникам - членам ініціативної групи - дали право вибрати собі помешкання, після чого решта пайовиків мусила тягнути жереб. Перед майбутніми мешканцями поставили питання, що вони воліють -газові плити чи такі, що опалюються кам'яним вугіллям? Більшість обрала вугілля, бо тоді лупали чутки про часті випадки отруєння газом. Отже, до будинку привезли вугілля й склали його в підвалі: кожний мешканець мусив тягти до себе нагору це важке паливо (ліфта в будинку, звичайно, не було). Перегоріле вугілля, "жужелицю", викидали на подвір'я на купу, яка з роками виросла в справжні гори, ставши улюбленим місцем гри для дітей.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
будинок слово

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронні книги

# data[].attributes.attachment_link.title
ProSlovo.com / Будинок Слово /Фрагменти спогадів

# data[].attributes.attachment_link.description
Фрагменти спогадів про Будинок Слово з різноманітних джерел. Листи, електроні та друковані книги

# data[].attributes.body
У Куліша вдома був один-два рази в якійсь справі. Чистота в квартирі, у всьому охайність, порядок. Письмовий стіл — чистий, без газет, книжок, паперу й різного іншого мотлоху — відполірований блиск, до того ж не стіл, а столик, як рівняти до справжнього кабінетного стола.

# data[].attributes.body
В грудні 1933 року я приїхав на кілька днів додому. Було моторошно. Йшли безконечні арешти. Наш будинок «Слово» з обох входів патрулювався філерами. За час мого перебування в Луганську зникли навіки Григорій Епік, Валеріан Поліщук, Василь Вражливий, Іван Падалка, Андрій Панів, Євген Касяненко, Павло Лісовий, Сергій Пилипенко, Володимир Коряк і багато-багато інших людей. Хто залишився, ходили як приречені, з чемоданчиками напоготові. Надвечір’я було важке, холодне, сіялася мряка. Подзвонили. Це зайшов Микола Гурович, у білих валянках, у теплому хутряному напівкожушку. Ввійшов стомлено. Скинув шапку, сів коло столу, збоку. Відсапався (він був хворий на серце — шість років війни далися взнаки), сказав: «Ось що, Ваню, всіх беруть, певне, візьмуть і мене. То я вам скажу, і це знайте: ніде й ніколи я не виступав проти Радянської влади, ніколи й нічим не провинився супроти неї». Ці слова запали мені глибоко в серце. Що я, проте, міг сказати йому, коли і в мене побачив він готовий чемоданчик? Я йому відповів: «Шанси у нас рівні. Тож коли щось зі мною трапиться, то знайте, що І я нічим ке провинився супроти Радянської влади». Коли в перших місяцях 1934 року я повернувся додому з Луганська, ні Куліша, ні сім’ї його вже не було в «Слові».

# data[].attributes.headline
Вишня та Рильський

# data[].attributes.subject
Вишня та Рильський

# data[].attributes.headline
Про ліквідацію Літературних угрупувань (ВУСПП)

# data[].attributes.subject
Про ліквідацію Літературних угрупувань (ВУСПП)

# data[].attributes.body
Найвизначнішою подією на рубежі першого десятиріччя була постанова Центрального Комітету партії про перебудову літературно-художніх організацій. Цією постановою всі літературні угруповання, що існували на той час — виникали, зникали і знову утворювались,— ліквідовувались, і натомість мали бути утворені спілки радянських письменників по республіках та Спілка письменників СРСР, що їх об’єднує. Як відомо — в кожному разі, має бути відомо кожному, сяк-так причетному до літературного життя, — постанова Центрального Комітету від 23 квітня 1932 року застала літературне середовище в пору найбільшого розпалу міжгрупової боротьби, в час найбільшого загострення міжгрупових чвар.
.....

24 квітня рано, тільки-но я піднявся з ліжка і ще не сідав до роботи,— задзеленчав телефон. Дзвонив Валеріан Поліщук. Поліщук мешкав поверхом вище від мене в будинку «Слово». Ми гарячими друзями ніколи не були, але по-сусідському приятелювали.
.....

В телефонній трубці я почув піднесено-схвильований голос Валеріана Поліщука. Він, правда, завжди говорив дещо афектовано — така вже була його манера, але цього разу я відчув, що піднесення було не звичайне і без афектації.
— Ну? — гукав Валеріан так, що в трубці лящало.— Ну?!
— Що — ну? — не зрозумів я.— Чого ви нукаєте?
— А що я казав? Так і маємо! Ура! Я завжди вірив у мудрість партії! І я щасливий, що цим йолопам вкрутили хвоста, що їм так і не вдалося збити нас з пантелику!..
......

— Та що сталося, Валеріане? Я ж нічого не розумію! Про що ви говорите? З чого так радієте?
— Як, ви ще не знаєте? — вжахнувся Поліщук.—Газету сьогоднішню не розгортали?
— Газети приносять після дев`ятої…
— А в мене жінка була на базарі і от принесла. Вітаю вас. Відчиніть двері!

Він кинув трубку, а я поквапився до передпокою. Валеріан влетів як буря. В руках була газета. Його чорні очі блищали, обличчя пашіло, волосся скуйовдилося. Він маяв газетою, як прапором. Поліщук завжди був експансивний — жвавий, меткий, швидкий, гарячий, але таким я ще його не бачив. Пританцьовуючи, він приспівував якусь єрунду:
— Нема ВУСППу, нема РАППу, відрубали кішці лапу. Помирай тепер, халтура, хай живе література...
— Валеріане!— Я намагався піймати газету.— Та що таке трапилось? Як нема ВУСППу і РАППу? Та дайте ж, нарешті, газету: сталося, видно, щось серйозне, раз ви з верлібру перейшли на примітивний ямб.
.....

Ми з Поліщуком не кінчили ще обійматися, як прибіг Йогансен. Потім подзвонив Слісаренко. Згодом дзвонив ще хтось і ще хтось. У дворі будинку «Слово» вже стояв чималий гурт колишніх віднині «попутників» — з різних антагоністичних досі груп — і гув, як бджоли у розбурканому вулику. З центрального під’їзду, де він мешкав, з’явився Кириленко — один із лідерів колишнього віднині ВУСППу. Побачивши гурт, він спинився ні в сих ні в тих — очевидно, не добираючи, що ж йому робити, як повестися? А тоді — очевидно, про всякий випадок — мерщій шмигнув убік: адже вказівки згори для орієнтації ще не одержано.

# data[].attributes.headline
Побутові деталі

# data[].attributes.subject
Побутові деталі

# data[].attributes.body
1. Любив Сосюру, не любив Тичину

2. насіння, раки з пивом, цигарки

3. сірий светр удома, шмигав носом та смикав плечима

4. зелена англійська шинель+черна папаха

5. бив кулаком по столу, вскакував та бігав кімнатою, коли хвилювався або сердився

6. з дружиною ніде не бачили: обмежена, зухвала, занедбала квартиру. Пасербицю любив

7. прекрасний фігурист. катався й у дворі

8. дружив з Любченком та Яновським

# data[].attributes.headline
Побутові деталі

# data[].attributes.subject
Побутові деталі

# data[].attributes.body
1. тиша під час роботи, тільки догька Ольга могла грати на фоно/піаніно?

2. абияк вдягнений завжди

# data[].attributes.headline
ПОбутові деталі

# data[].attributes.subject
ПОбутові деталі

# data[].attributes.body
1. денді

2. дружина Чистякова - оперна співачка, здається, теж дуже елегантна

3. дружив тільки з Меллером (художник, декоратор Березолю, теж мешкав у Слові) та Кулішем. Інших приятелів не мав

4. уникав максимально Довженка

5. радіолюбитель-аматор, зібрав радіоприймач, ночима слухав

# data[].attributes.headline
Побутові деталі

# data[].attributes.subject
Побутові деталі

# data[].attributes.body
1. шумний завжди й в усьому

2. мав собак, вони його вигулювали

3. то борода без вус, то вуса без бороди - дівчата любили будь-яким

4. поліглот!!! Збирався "полежати годинку - вивчити сербську", не знаючи ні норвезької, ні данської, прочитав твір незнайомою мовою та став рецензентом

5. височенний, незграбний, завжди у високих гамашах (готовий вирушити на полювання)

# data[].attributes.headline
Можлива репліка діалогу  

# data[].attributes.subject
Можлива репліка діалогу  

# data[].attributes.body
Коли письменника запитували: «Що на Вас вплинуло, чому Ви почали писати?», Остап Вишня напівжартома, напівсерйозно відповідав:

– Головну роль у формуванні майбутнього письменника взагалі відіграє природа – всіляка там картопля, коноплі, бур’яни… На мене також вплинула особлива «система освіти» на селі. Там завжди багато роботи, і до неї привчають змалечку. Перша моя наука – це гуси. Випасанням гусей займалися наймолодші. Після цього йде вищий курс – свині. Цю справу доручали громадянинові від шести років. Потім йшли такі «курси»: телята, вівці, корови, коні. Саме тоді, сидячи в болоті й випасаючи худобу, я зрозумів, що мені треба писати.

# data[].attributes.headline
Звертання одне до одного (Вишня - Рильський)

# data[].attributes.subject
Звертання одне до одного (Вишня - Рильський)

# data[].attributes.body
Після війни обидва мешкали у Києві. Коли не бачилися день-два, обмінювалися записками. «Папаша! І гдє ви? М. Р.», - летіло від поета, який також мав унікальне почуття гумору. «Папаша! Після Вашого тріумфального виступу пропоную поїхати у щасливу невідомість. М. Р.». Адреси вказував такі: «Королю українського сміху, братові цехмейстера Купер’яна Остапу Вишні». «Остапу Вишні від Максима Черешні».

# data[].attributes.headline
Рильський  про риболовлю з Вишнею

# data[].attributes.subject
Рильський  про риболовлю з Вишнею

# data[].attributes.body
«Якось звечора вибралися ми порибалити на озері, - читаємо там. — Полягали спати на березі. Вдосвіта встали і почали закидати вудки. Раптом Остап гукає: «Максиме, в мене наживка кришиться!». «Та й я не можу насилити черв’яка», - відгукуюся. Підходить Остап, присвічуємо і

бачимо: то не черв’яки, то ми макарони насиляємо... Звечора взяли зі собою дві банки. В одній були черв’яки, в іншій — макарони на вечерю. Так оце ми, виходить, черв’яками повечеряли, а макарони залишилися...».

# data[].attributes.body
Рильський чудово грав на фортепіано. Музики вчив його сам Микола Лисенко, батьків друг, у родині якого він довгий час жив.

Письменник захоплювався мисливством та рибальством. Мисливство було дл поета можливістю розслабитися та втекти у ліс від постійного контролю влади. У дитинстві він захоплювався теслярством та столярством, вивчав садівництво, проектував машини для літання. Та найбільше він любив читати.

# data[].attributes.body
арешту Рильського у 1931 році (у його день народження), після чого він майже рік просидів у Лук’янівській тюрмі. А арештували поета, вдома у його день народження.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мертвий півень   - Topic

# data[].attributes.headline
Особисте життя

# data[].attributes.subject
Особисте життя

# data[].attributes.body
1. Жінка письменника була на 9 років старшою за нього та після шлюбу він ще й всиновив її сина Жоржа. Катерина подарувала Рильському сина Богдана. Він любив свою жінку, але одного разу зрадив її. У письменника були стосунки з Валерією Познанською. Та згодом він порвав з нею, а Катерина пробачила його. Дбав про двох племінників після смерті брата Івана

# data[].attributes.headline
Можливий епізод

# data[].attributes.subject
Можливий епізод

# data[].attributes.body
Вишня з Рильським підходять до дверей квартири, розмовляючи, обмінюючись жартами (можливо, Вишня розповідає, чому почав писати).

На дверях їх зустрічає дружина Вишні й перевіряє на наявність міцних напоїв. Не знаходить. Коли проходять у кімнату, Рильський дістає з чобота пляшечку.

Під час розмови у квартирі нагорі їх просять розповісти якусь байку з полювання або риболовлі - історія про те, як переплутили макарони з черв'яками (розповідає Рильський).

# data[].attributes.headline
Гаї шумлять пісня

# data[].attributes.subject
Гаї шумлять пісня

# data[].attributes.attachment_link.title
16K views · 456 reactions | 🎶Пісня гурту Пиріг і Батіг «Гаї шумлять...» на слова Павла Тичини віруситься зараз усюди.
Нехай ще й тут збере своїх шанувальників 

І поки ви нею милуєтесь, нагадуємо, що цей чудовий колектив у #ДімФранка виступав неодноразово, тож на нашому YouTube-каналі   у списку #Франкустика ви знайдете більше їхніх пісень. І тут-таки до вашої уваги виступи інших виконавців, презентації, науково-популярні ролики, відео-екскурсії і ще багато-багато іншого корисного й захопливого контенту📹

📺Запрошуємо до перегляду! | Дім Франка - Franko House

# data[].attributes.attachment_link.description
🎶Пісня гурту Пиріг і Батіг «Гаї шумлять...» на слова Павла Тичини віруситься зараз усюди.
Нехай ще й тут збере своїх шанувальників 

І поки ви нею милуєтесь, нагадуємо, що цей чудовий колектив у...

# data[].attributes.headline
Я стверджуюсь Тичина

# data[].attributes.subject
Я стверджуюсь Тичина

# data[].attributes.attachment_link.title
Я утверждаюсь | Пісня | Павло Тичина | MusicLand

# data[].attributes.headline
Як ідеш ти Рильський

# data[].attributes.subject
Як ідеш ти Рильський

# data[].attributes.body
Як зненацька у людській розмові
Дружній голос душу стрепене,
Як заблисне в посмішці раптовій
Юне личко, — спогадай мене!

Спогадай, бо сивина навчила
Кожну мить хорошу берегти,
Думаєш, таких ще буде сила! —
Ой, гляди, не ошукайся ти!

# data[].attributes.attachment_link.title
Максим Рильський — «Як ідеш ти…» - Лірична пісня про памʼять і юність

# data[].attributes.headline
Ластівки Рильський

# data[].attributes.subject
Ластівки Рильський

# data[].attributes.attachment_link.title
47 reactions | Мертвий Півень — Ластівки. Музика: Мертвий півень. Слова: Максим Рильський. Презентація альбому «Пісні Мертвого Півня» в луцькому клубі «Майдан» 27 травня 2006 року. | Рок легенди України

# data[].attributes.attachment_link.description
Мертвий Півень — Ластівки. Музика: Мертвий півень. Слова: Максим Рильський. Презентація альбому «Пісні Мертвого Півня» в луцькому клубі «Майдан» 27 травня 2006 року.

# data[].attributes.headline
У кроках мільйонів Сосюра

# data[].attributes.subject
У кроках мільйонів Сосюра

# data[].attributes.body
1 пісня

# data[].attributes.attachment_link.title
В віршах _ Володимир Сосюра - Перший альбом (17 пісень)

# data[].attributes.headline
"Березіль" і друг Мико

# data[].attributes.body
"Березіль" і друг Микола Куліш

У 1922 року Лесь Курбас започатковує свій найбільш амбітний проєкт — мистецьке об'єднання "Березіль", що означає "березень" староукраїнською мовою. Кульмінація здобутків Курбаса пов'язана з його другом, драматургом Миколою Кулішем: у ньому режисер і трупа "Березолю" знайшли свого драматурга, п'єси якого були співзвучні їхнім естетичним засадам.

"Я особисто вважаю п'єсу «Мина Мазайло» за виключну річ, як і взагалі Куліша я вважаю за геніальну людину", — говорив Курбас.

Лесь Курбас казав: "Актор повинен бути не тільки талановитим, але й висококультурним". Трупа "Березоля", окрім театральних дисциплін, слухала також лекції з античної філософії, історії світового театру й живопису, займалася танцями, рисунком, фехтуванням, постановою дикції, гімнастикою та акробатикою.

# data[].attributes.body
5-й поверх
Кв. 15. Поет-академік П.Г.Тичина. Тут він холостякував, вивчив кілька мов, грав на кларнеті, бандурі, фортеп'яно. Й писав, писав... Краявся душею за репресованими рідними, але написане для дитячої газети страшного 33-го року "Партія веде" зробили знаменням часу, і він почав ламатись під той імідж. У 1934 р. переїхав до Києва. В квартирі залишився брат, Є.Г.Тичина, викладач української мови й літератури в школі. Зараз там з сім'єю живе Ю.Є.Тичина, нащадок роду Тичин. Юрій Євгенович щиро шанує пам'ять поета, плекає його музейну кімнату, невтомно збирає все нові й нові матеріали. Своїм коштом встановив на будинку "Слово" меморіальну дошку. На жаль, її нещодавно вкрали сучасні дикуни-грабіжники, які посягнули й на загальну меморіальну дошку, щоб здати те на металобрухт і отримати свої юдині гривні. Вкрадено також меморіальну дошку, присвячену П.Тичині, на вул. Фрунзе, 2. Загальну таблицю немов збираються поновити. Та щоб її знову не вкрали, треба, мабуть, зробити так, як вчинила правнука Д.І.Багалія, Ольга Юріївна: підвела до дошки електронну сигналізацію.

# data[].attributes.headline
Кв. 21. Прозаї

# data[].attributes.body
Кв. 21. Прозаїк, драматург І.Д.Дніпровський (Шевченко), із дитячих літ друг М.Куліша. Вище було наведене зізнання І.Дніпровського, що його примусили "стукати" на Куліша... Що то була за мука для душі... Помер від сухот 1.12.1934. Ходили чутки, що на нього вже був виписаний ордер на арешт, а він - хитрун! - узяв та й "урятувався" - помер. Дружина - літераторка М.М.Пилинська (другим шлюбом за А.М.Бугаєвським, повоєнним директором ХЕТЗу, де я працювала багато років) зуміла відбитись від "ущільнення" 4-кімнатної квартири й зберегла великий цінний архів, котрий її син, О.А.Бугаєвський, передав нині у харківський Літературний музей. Марія Михайлівна - редактор, перекладач, знавець української мови. Разом з І.Вирганом уклала великий російсько-український фразеологічний словник, який надрукованим не побачили не лише автори, а, мабуть, не судилося побачити і нам з вами. Потреба ж у такому словникові дуже велика. М.М.Пилинська прожила довге життя, спілкувалася з багатьма цікавими людьми, була пов'язана з будинком "Слово" мало не півстоліття... Видовжене привітне обличчя, високе чоло, ясні очі, доброзичлива, ледь іронічна посмішка в куточках милих уст - такою вона пам'ятається...

# data[].attributes.body
3-й поверх
Кв. 22. Письменник-гуморист Остап Вишня (Павло Михайлович Губенко), друг М.Куліша. Арештований 25 грудня 1933 р. Вирок - 10 років. Покарання відбував поблизу міста Ухта, на цегельному заводі. Закінчив, як гірко жартував потім, "десятирічку". З 1943 р. жив у Києві. Помер своєю смертю 1956 року. Після О.Вишні у кв. 22 мешкав Ю.Ю.Шовкопляс, автор багатьох відомих творів. Очолював Правління Харківського відділення СПУ (1953-1956), був головним редактором журналу "Прапор".

# data[].attributes.body
2-й поверх
Кв. 30. Тут жив письменник М.І.Яловий (псевдо - Юліан Шпол), друг М.Хвильового, з дружиною Л.Є.Вовчик-Блакитною (удовою по В.Блакитному) та пасербицею Майєю Вовчик-Блакитною. Яловий арештований в ніч з 11 на 12 травня 1933 р. Присуд - 10 років. Свірлаг, між Онезьким та Ладозьким озерами. Перегляд справи горезвісного 9 жовтня 1937 р. - розстріл. Розстріляний 3 (?) листопада 1937 р. Вказана дата арешту Ялового: в ніч з 12 на 13 травня. Жіноча інтуїція й фізматівська логіка підказували мені - щось тут не так, - не в'язалося це з самогубством М.Хвильового вранці 13 травня. Хай після арешту чоловіка Лідія Євгенівна й прибігла до Хвильового. Але коли б той міг миттєво прийняти рішення про самогубство, написати передсмертні записки, зібрати друзів, частувати їх і - застрелитись? Якщо ж припустити, що М.Ялового арештовано в ніч з 11 на 12 травня, - все стає на свої місця. І я непевною рукою змінила дату арешту в своєму примірникові, жахаючись власної зухвалості - як же це шановні автори збірника не помітили того нонсенсу? Аж тепер відлягло від серця, коли знайшла у С.Білоконя підтвердження свого припущення: в збірці "З порога смерті..." ця дата помилкова. Л.Є.Вовчик-Блакитну теж незабаром арештували. Через багато років вона розповідала С.Білоконю: коли її звільняли (чи реабілітували?), вона запитала слідчого, в чому її звинувачували? "А Ви ж самі підписали звинувачення", - відповів той. Проглянули слідчу справу і знайшли в ній два чистих аркуші, з її (чи не її?) підписом, де мусило бути звинувачення. Там підпишеш, що бажають... А в слідчих і часу не знайшлось, щоб заповнити чисті аркуші. Так і карали - невідомо за що... Коли пишуть, що арешт М.Ялового був першим у будинку "Слово", забувають про Річицького, Орлівну та Багряного.

# data[].attributes.headline
Кв. 33. Драмат

# data[].attributes.body
Кв. 33. Драматург світового масштабу М.Г.Куліш. Арештований 8.12.1934. Присуд - Соловки. Перегляд справи 9 жовтня 1937 р. - смертна кара. Миколу Гуровича Куліша розстріляно або втоплено 3 листопада 1937 року. Пам'ятаєте: "На честь ХХ роковин Жовтня!". Сім'ю спочатку "ущільнили" з чотирьох кімнат до двох, а невдовзі й зовсім викинули з будинку "Слово". До 1942 р. вони мешкали на Москалівці, поневірялись, потім емігрували - Німеччина, Америка. Син М.Куліша, Володимир, першим на весь світ повідав про трагедію будинку "Слово". Чи тільки ж цього будинку?! У "звільненій" кв. 33 по дві кімнати одержали молодий поет Марк Черняков та актриса Поліна Куманченко.

# data[].attributes.body
1-й поверх
Кв. 39. Поет-футурист Михайль (Михайло) Семенко. Мав дружину-красуню, Наталю Ужвій, та двоє дітей. Певні причини призвели подружжя до розлуки. Не останньою з них було пияцтво. Споювали Семенка друзі-приятелі: Антін Дикий та Олекса Полторацький, "які від п'яного Семенка довідувались багато такого, що потім стало важким обвинувачувальним матеріалом у його процесі". Розлучившись з Н.Ужвій, М.Семенко жив то в Києві, то в Харкові. Його арештували у поїзді, 25 чи 26 квітня 1937 р. Півроку мордування й вирок від 23 жовтня 1937 р. - розстріл. Стратили не гаючись - того ж дня.

# data[].attributes.headline
Вони забрали не всю бі

# data[].attributes.body
Вони забрали не всю бібліотечку (вся не влізла б у лантух), і не було рації всю її забирати. Вони забрали книги на вибір, — потрібні й корисні з погляду НКВД. А тими корисними книгами, безперечно, є тільки книги, даровані друзями й товаришами "на спомин", з відповідними написами.

Будинок авіаторів стояв поруч з будинком письменників "СЛОВО", там було багато знайомих, і приятелів, і добрих товаришів. Друзі й товариші дарували книги й за звичкою підписували їх, даруючи. Будинок "Слово" давно перетворився у "Крематорій" — так його прозвали за нещадні й систематичні арешти письменників, мистців та науковців, — мешканці його здебільшого "вимандрували" на той світ або на північ, але багато ще лишилося й живих і цілих. І от в цій купі книг багато власноручних написів (присвят) тих живих і цілих, крім написів тих, кого вже немає, хто сидить, а чи пиляє ліс ("грає на баяні" десь під полярним колом), а чи лежить в землі. Багато написів — документальних стверджень про приязнь і дружбу з усіма тими мертвими й живими. І от від цього останнього по серцю йде холодок.

— Іван Багряний, Сад Гетсиманський, частина 4, розділ 1[11].

# data[].attributes.headline
Перший арешт і самогуб

# data[].attributes.body
Перший арешт і самогубство

Урешті 12 травня 1933 протистояння інтелектуалів, творчої інтелігенції та влади перейшло в нову фазу. До "Слова" завітали непрохані нічні візитери, після тривалого обшуку заарештували колишнього президента угруповання ВАПЛІТЕ (Вільної Академії Пролетарської Літератури) Михайла Ялового.

Микола Хвильовий, який був неформальним лідером не тільки організації, а й усього літературного покоління, вирішив, очевидно, не чекати неминучого.

Він любив число 13. Часто згадував про це у своїх текстах. І народився 13 грудня. А тепер от 13 травня, сонячного недільного ранку, вирішив зіграти останній акт життєвої драми за власним, а не за енкаведистським, сценарієм.

Запросив у гості друзів, зокрема Миколу Куліша, Олеся Досвітнього. Чаювали, господар співав, узявши в руки гітару. Хвалився, що написав новий твір, пішов у кабінет узяти рукопис і прочитати.

Почувся глухий постріл, першим кинувся до зачинених дверей Куліш. Хвильовий сидів у кріслі з простреленою скронею. Друзі ще встигли прочитати його передсмертні записки - невдовзі, з появою міліції, вони зникли.

Хвильовий писав, що вважає себе відповідальним за долю цілої своєї мистецької ґенерації. Називав арешт Ялового непорозумінням. Окрему записку адресував своїй прийомній доньці Любочці, яку по-батьківськи любив.

А будинок "Слово" харків'яни невдовзі почали називати крематорієм. Ніч у ніч сюди приїздили машини, названі в народі "воронками", і забирали все нових жертв. Вина не мала значення.

# data[].attributes.headline
Памфлети розповсюджува

# data[].attributes.body
Памфлети розповсюджували в самвидаві, легенда так чи так поширювалася.

Сконфіскована "Україна чи Малоросія?" пролежала в архіві більш як шість десятиліть, аби з'явитися друком 1991.

Детективний сюжет із пошуком другої частини "Вальдшнепів" розгортається і розгортається, доповнюючись неймовірними деталями.

Навіть могилу Хвильового зарівняли і, як водилося, влаштували "парк культури й відпочинку".

Немає могили, немає пам'ятника, немає текстів… Здавалося б, усе збезвістилося безповоротно.

Наприкінці вісімдесятих виявилося, що в кількох харківських родинах збереглися, передані з покоління у покоління, плани, карти місцезнаходження поховання письменника.

# data[].attributes.headline
Є легенда, що 

# data[].attributes.body
Є легенда, що коли у 1929 року грошей на завершення будівлі не вистачало, Остап Вишня поїхав до Москви на «Український тиждень» і там під час зустрічі зі Сталіним передав записку з проханням надати фінансів на завершення будівництва. Вождь відреагував позитивно й до готелю ввечері того ж дня привезли валізу з грошима. У 1930 році будинок здали в експлуатацію. На околиці Харкова з'явився новий дім з 66 квартирами.

В будівлі після заселення було все необхідне для життя, навіть деяка розкіш для того часу. Наприклад, два солярії на даху. А у двох квартирах «Слова» розташувався дитячий садок для дітей мешканців.

Голови кооперативу літераторів Остап Вишня та Сергій Пилипенко поселилися у двох величезних квартирах по 100 квадратних метрів кожна; решту приміщень розподіляли за жеребом: письменники тягнули номери квартир з мішечка.

# data[].attributes.headline
На жаль, доля цих двох

# data[].attributes.body
На жаль, доля цих двох митців не стала показовою для будинку, який у 1930-х роках отримав прізвисько «Крематорій», а потім «ДПЗ» — «Дом предварительного заключения». Радянській владі було дуже вигідно тримати всіх українських мислителів в одному місці і в перманентному страху.

Отже, згідно сухої статистики у «Слові» репресували мешканців 40 квартир із 66. Розстріляли 33 особи. Ще трьох заслали на довгі роки, двоє з них там і померли. Плюс одне самогубство і одна смерть «за незрозумілих обставин». Для встановлення справжньої історії не вистачає архівів КГБ, які досі не відкриті повністю. Після смерті «вождя всіх народов» всіх письменників реабілітували. Повернення імені та репутації, звісно, було важливим для родичів митців, але страчених уже не повернути.

# data[].attributes.headline
Вранці 13 травня 1933 

# data[].attributes.body
Вранці 13 травня 1933 року пасербиця Хвильового Любов Уманцева пішла на уроки до музичної школи. Опісля, о дев’ятій ранку до квартири №9 прийшли Микола Куліш та Олесь Досвітній.

Це були найближчі друзі Миколи Хвильового. Їхнього сусіда письменника Михайла Ялового напередодні забрав “чорний воронок”. Письменники були схвильовані.

Дружина Хвильового Юлія Уманцева закип’ятила воду на примусі, розставила горнятка, склянки для горілки й тарілки та вибачилася, що не має цукру.

Під час застілля Микола бере в руки двострунне банджо, яке змайстрував із дерев’яного держака й
кухонного сита. Бренькаючи на струнах, він наспівує:

Хоть убей, следа не видно;
Сбились мы. Что делать нам!
В поле бес нас водит, видно,
Да кружит по сторонам.

В останні тижні Микола постійно бурмоче ці рядки собі під носа.

Микола безперестанку пахкає цигаркою, метушиться коло столу й раз по раз підхоплюється, наливає чарку за чаркою і заспокоює друзів, що все буде добре. Потім знову мимрить рядки пушкінського вірша. У кімнаті гамірно.

Пес Хвильового Пом, що лежав коло шафи з книжками гавкає. Микола підбігає до нього і тріпає за вуха. «Ех, Пом, і ти тут?». Пес скавчить, стрибає на задні лапи й передніми обхоплює господаря. Микола гладить Пома по голові та говорить: «Ну, годі. Поїдем, поїдем!». Товариство сміється. Микола бентежиться. «Це так завжди перед полюванням», – пояснює він.

Микола напередодні повернувся з поїздки по селах і бачив спричинене голодом спустошення. Тепер він п’є. Йосип веде його додому.

А коли Микола та Іван Дніпровський ідуть у місто – Микола хоче випити пива й поголитися – Іван каже йому, що він «мажорний алкоголік». Микола бере Івана за ліву руку й тягне її до себе. Іван перекладає книжки в праву руку, і Микола притискає її до бравнінґа у задній кишені штанів.

Це втретє Микола так робить, і Іван знає, що це значить.

«Це добре, – каже він. – Але коли ти вирішиш покласти всьому край і обереш день, збери своїх друзів, випий щось, роззирнися довкола, попрощайся і вийди в іншу кімнату».

Микола напередодні повернувся з поїздки по селах і бачив спричинене голодом спустошення. Тепер він п’є. Йосип веде його додому.

А коли Микола та Іван Дніпровський ідуть у місто – Микола хоче випити пива й поголитися – Іван каже йому, що він «мажорний алкоголік». Микола бере Івана за ліву руку й тягне її до себе. Іван перекладає книжки в праву руку, і Микола притискає її до бравнінґа у задній кишені штанів.

Це втретє Микола так робить, і Іван знає, що це значить.

«Це добре, – каже він. – Але коли ти вирішиш покласти всьому край і обереш день, збери своїх друзів, випий щось, роззирнися довкола, попрощайся і вийди в іншу кімнату».

# data[].attributes.headline
О 13 годині 40 хвилин 

# data[].attributes.body
О 13 годині 40 хвилин прокурор уже підписав складений протокол з місця події.

Документи справи-формуляра показують, що над тілом вже мертвого Хвильового спалахнув конфлікт представників двох впливових відомств — прокуратури і ГПУ. Вони посварилися, як засвідчує протокол, що зберігся у справі, за вкрай важливі документи — посмертні записки М. Хвильового.

Згадують якісь матеріали Олександра Шумського та інших боротьбістів, з якими контактував М. Хвильовий. Та все це забрав Григорій Железногорський, на той момент прокурор у спецсправах ГПУ УСРР. Документи зникли. Відтак маємо копії двох посмертних записок М. Хвильового. Де оригінали і що в них насправді було — ніхто не знає. Ще одна таємниця Хвильового, пам’ять про якого таки намагалися стерти навіки. Справа-формуляр це підтверджує.

# data[].attributes.headline
«Максимальне з

# data[].attributes.body
«Максимальне збудження, що охопило майже все населення будинку «Слово», де жив Хвильовий, не переривалося упродовж цілої ночі з 13-го на 14-те травня. В квартирах, у дворі, в коридорах збирались групи письменників, продовжуючи обговорювати самогубство. Настрій пригнічений. Продовжують розцінювати самогубство як вияв “героїзму” […]».

У день похорону письменника доноси не припинилися. У документах зі справи-формуляра збереглася записка, написана на частині аркушу, ймовірно, з блокноту. У ній йшлося про підслуханий зміст телеграми, якою запрошували на панахиду за письменником. Записка була адресована Володимиру Затонському — українському партійному діячу, виконавцю Голодомору (1932-1933), керівнику демонтажу мозаїк і фресок Михайлівського собору.

«На громадянській панахиді, де були присутніми багато представників учбових закладів, літературних і художніх кіл і у повному складі «Березіль», кидалася в очі тенденційна виставка творів Хвильового, серед яких не було жодного нарису за 1930–1933 рр».

# data[].attributes.headline
Павло Тичина й Лесь Ку

# data[].attributes.body
Павло Тичина й Лесь Курбас вартують коло домовини.  Коли Кириленко виголошує свою промову з катедри, з якої часто виступав сам Хвильовий, у Курбаса стискаються щелепи, а в Тичини на довгому носі труситься пенсне.

Деякі молоді письменники не по-чоловічому ридали. Усіх фіксували… Щира тризна дала привід енкаведистам кожного зі співчуваючих загиблому – заарештовувати.

Під час самого поховання Остап Вишня не втримався, а пообіцяв:

«Микольцю, ми за тебе помстимося!».

є символічну могилу Хвильового, що знаходиться у Молодіжному парку.

Микола Куліш погано переносить втрату свого друга. Повертаючись до будинку «Слово», Юрій Смолич і Юрій Яновський ідуть цвинтарем. Куліш лежить долілиць на могилі Хвильового й обіймає її. Він ущент п’яний. Смолич і Яновський підводять його і ведуть геть. Коли вони виходять на вулицю, Куліш виривається з їхніх обіймів і з піднятими руками кидається на дорогу. Він знає, що його заарештують. «Я здаюся!» – кричить він. Смоличеві та Яновському ледве вдається дотягнути його додому.

# data[].attributes.headline
Там, де вітерЛепет

# data[].attributes.body
Там, де вітер
Лепетень
По підметах спорохнялих,
Коливались
Златовіти –
Йшов новітній день!
Гей! Сідаймо всі на релі –
Гайдабурити гайда!..
Морок, смуток? Я веселий –
Молотка дзвінкий удар!
Тіні –
Зникли. Вечір синій
І – кривавий…
Що мені?
Я до цього також звиклий,
Як до мене тьмяні сни.
Уквітчали
Небо зорі…
Зорі списики у простір.
І сьогодні, як і вчора,
Морок хмуриться від злості.
А у мене біля серця
Сиза горлиця туркоче,
Серце з ретязя зірветься
І голубку залоскоче.
Що нам морок, що нам смуток?
Ми йдемо – наперекір,
Ми – весни найперші гуси,
Наші дні – бурхливий вир.

# data[].attributes.headline
Та невже нікол

# data[].attributes.body
Та невже ніколи не забуду
Ці шляхи, цю тирсу, широчінь,
Не заб’ю в собі зміюку люту,
Що хитренько про степи сичить?
Як орган в костьолі, на молитві,
Ці уперті спогади з села
Знову кажуть: «Ти послухай, рід твій
Нас до тебе, зраднику, послав».
Що ти робиш? Де ти забарився?

# data[].attributes.body
Він писав під псевдонімом Михайло Красний, але омріяна ним і його другом Хвильовим "загірна комуна" безжально знищила своїх співців та зробила все для того, щоб стерти пам’ять про Розстріляне відродження.

Михайло Яловий — поет, прозаїк, драматург, громадський діяч. Був членом організацій "Гарт", президентом ВАПЛІТЕ, жив у харківському будинку "Слово", де став першим заарештованим після початку сталінських репресій.

У 1923 році Яловий видав свою єдину футуристичну збірку "Верхи".

"Не чіпайте,

Не чіпайте мене сьогодні.

В моїй душі вогонь,

В моїй душі –

Відблиски

Тисячолітніх змагань,

Загадані

Міліонними поколіннями…

Коли червонокрилі натовпи

Захльобують виямки вулиць, —

Плачуть розколисані, наелектрені струни,

Кудляться розбуджені омайданені звірі.

Рвуться заклялкі болі.

З аговним посвистом

Змітаються віки космічною мітлою, —

Висмикнутий з нетрів минулого,

Я — засліплено голий.

Не чіпайте мене,

Оголеного".

# data[].attributes.body
1927 році на кінофабриці ВУФКУ в Одесі він розпочав роботу в цій ролі над повнометражним художнім фільмом "Василина" (інша назва – "Бурлачка") за твором Івана Нечуя-Левицького. Варто зауважити, що режисером фільму був учень Леся Курбаса, талановитий Фавст Лопатинський, а

Найвідоміший твір — "перший український формалістичний роман"

У 1929 році Михайло Яловий під псевдонімом Юліан Шпол видає роман "Золоті лисенята".

Згодом у Харкові відбувся судовий процес над так званими членами СВУ (Спілки визволення України), наслідком якого стала велика кількість вироків українській інтелігенції. Цей процес фактично розпочав хвилю репресій.

У 1933 році Михайла Ялового заарештували за звинуваченням у шпигунстві й організації замаху на другого секретаря КП(б)У Павла Постишева.

# data[].attributes.body
1895, 28 жовтня – у Харкові народився Майк (Михайло) Йогансен – письменник, поет, перекладач, автор першого українського бестселлера, один із засновників ВАПЛІТЕ.

«І, хоч опускалось коріння мого генеалогічного дерева в сиву запорізьку старину, все ж перші вірші свої я, Майк Йогансен, вирізав на дверях льоху німецькою мовою,– пише Йогансен у «Автобіографії», опублікованій 1929-го у альманасі «Літературний ярмарок». – Мавши вже 9 літ з дня народження, дуже розумно філософствував там про старість і смерть. Року 1918-го спробував писати вірші українською мовою і знайшов, що вони виходять природніше». Вільно володів англійською, німецькою, французькою, італійською, іспанською, скандинавськими, майже усіма слов’янськими мовами, знав старогрецьку та латину.

# data[].attributes.headline
1925-го вийшов

# data[].attributes.body
1925-го вийшов пригодницький роман Майка Йогансена під псевдонімом Віллі Вецеліуса «Пригоди Мак-Лейстона, Гаррі Руперта та інших», який мав шалену популярність.  Кожний розділ роману виходив окремим випуском. Цьому твору судилося стати справжнім бестселлером, бо протягом року загальний наклад книжок становив  сто тисяч примірників.
У цей час Майк Йогансен відкрив для себе кіно. З Юрком Тютюнником вони написали сценарій фільму «Звенигора». Стрічку знімав Олександр Довженко. Він вніс зміни до сценарію, тому Йогансен відмовився від авторства. Після цього згасає їхня дружба.
Йогансен звертається до сюжетного вірша, балад, віршованих оповідань, нарису, поєднання прози та поезії, містифікації. Відчуваючи власну загибель, 1920-го він написав вірша «Я знаю: загину».

# data[].attributes.headline
У дахiв iржавi

# data[].attributes.body
У дахiв iржавiм колоссю
Никає мiсяць кривавий,
Удосвiта серп укосить
Молоду зiв'ялу отаву.

Яке ще сонце глибоке,
Як виють собаки на мiсто
Гей кликом тисяч i тисяч!

Я знаю: загину високий,
В повiтрi чистiм i синiм.
Мене над мiстом повiсять:
Зорi досвiтнiй в око,
В холодне око дивитись.

# data[].attributes.body
18 серпня 1937-го о 16-й НКВСівці заарештували Майка Йогансена за звинуваченням в діяльності антирадянської, націоналістичної організації, яка прагнула шляхом терору й збройного повстання проти радянської влади відірвати Україну від Радянського Союзу. На допитах письменник тримався гідно: «Я говорив, що Остап Вишня – ніякий не терорист, –  свідчив Йогансен на допиті 16 жовтня 1937-го, –  Що саджають людей безневинних у тюрми. Я стверджував, що арешти українських письменників є результатом розгубленості й безсилля керівників партії і Радянської влади».
Майка Йогансена розстріляли 27 жовтня 1937-го у Києві. Тіло було таємно поховане у Биківнянському лісі.

# data[].attributes.headline
Національний б

# data[].attributes.body
Національний банк випустив дві пам'ятні монети, присвячені діячам Розстріляного відродження — Миколі Хвильовому та Юліанові Шполу (справжнє ім'я — Михайло Яловий).

Про це повідомили на офіційному сайті Нацбанку.

Ці монети започатковують новий тематичний напрям, присвячений Розстріляному відродженню та його митцям.

"Ми вшановуємо пам'ять про митців Розстріляного відродження, щоб повертати сучасності знання про визначних українців. І це не просто імена. Це — совість української інтелігенції, серце тієї епохи, коли слово було зброєю, а ідея, на жаль, вироком", — зазначив на презентації монет голова Нацбанку Андрій Пишний.

Пам'ятні монети "Розстріляне відродження. Микола Хвильовий" та "Розстріляне відродження. Юліан Шпол" мають номінал 5 гривень.

Автори монет: Володимир Таран, Олександр та Сергій Харуки. Скульптори: Анатолій Демяненко, Володимир Атаманчук.

Аверс обох момент однаковий — там розміщено слово "СЛОВО". Це нава будинку, де в Харкові жили письменники у 30-х роках ХХ століття. Образ молодих митців, яких знищили під час сталінських репресій, відображає парость озимої пшениці. А з літери "О" ніби стікає кров, нагадуючи про "болючу рану в історії України та нездійснені мрії талановитих митців".

На реверсі розміщені портрети письменників, їхні справжні імена та псевдоніми: Микола Фітільов / Микола Хвильовий, Михайло Яловий / Юліан Шпол. А також роки життя — 1893 / 1933 та 1895 / 1937.

На реверсі монети "Розстріляне відродження. Микола Хвильовий" на дзеркальному тлі зображено стилізований портрет Миколи Хвильового.

# data[].attributes.body
МУР:

Ну чё те не хватает?

Повітря, чистого повітря

Тілом хай в землі, ім′ям не знищеним

Вийти би живим, вийти би живим

Відлунюю тобі голосом глухим

Вийти би живим, вийти би живим

verse

Спочатку було Слово, і Слово було Бог

Потім було декілька славетних перемог

Що було жовто-блакитним, у червоне окропилось

Бога відмінили — Слово залишилось

Сначала было слово, и слово было (Ленин)

Лєнін затискав народ, як надійний ремінь

Тільки пояс або шию — хай кожен обирає

Когось кладуть в вагони — хтось у них сідає

Спочатку було слово, потім був будинок

Майже ритуальний за кількістю поминок

Майже ми не зникнули, майже ми живі

Але на суді історії крісла всі пусті

chorus

Тілом хай в землі, ім'ям не знищеним

Вийти би живим, вийти би живим

Чи над націєй моєю вже розтанув дим?

Вийти би живим, вийти би живим!

verse

Спочатку було слово, один короткий підпис

Байдужо-металевий чорнильной ручки відблиск

Потім були люди, заковані у шкіру

Люди, що накази не піддають сумніву

Вони розрізають ніч ножами світла фар

І жертиме усіх радянський цей дракар

Спочатку було слово, потім стук у двері

Розірвані обійми і знайдені папери

Потім у дракона розігрався апетит

Їжа ще смачніша, коли замість блюда щит

Той дракон, він не жує — він заглотить і ковтне

Ми зустрінемось з тобою там, де 20 тисяч льє

Там, де Плужник і да Вінчі; там, де зло нас не знайде

Там, де Ратушний і Курбас, — там ніхто не нападе

Там, де буде Примаченко малювати Семенка

Там, де цілі всі будинки і не знищені міста

Там, де уряд УНР святкуватиме сто років

Там, де голоду нема і сади замість окопів

Там, де сонячний Тичина; там, де друзі всі живі

Ми зустрінемось з тобою десь у твоїй голові

chorus

Тілом хай в землі, ім′ям не знищеним

Вийти би живим, вийти би живим

Чи над націєй моєю вже розтанув дим?

Вийти би живим, вийти би живим!

outro

(Ватуля, де вібрації?) Расстрелять

Театр має бути, яким суспільство має бути завтра

Расстрелять (струнко!)

Ти що, не почув її? (Комих, Комих)

Расстрелять (Лесику, це так поетично)

Расстрелять (какая у вас фамилия?)

Расстрелять

Я на смерті боюся, мені віршів своїх шкода

Расстрелять!

Writer(s): віктор ткаченко, олександр хоменко

# data[].attributes.body
«Микольцю, ми за тебе помстимося!».

На фото ще один мешканець будинку “Слово” Остап Вишня. Він був превентивно звинувачений у контрреволюційній діяльності й тероризмі. Запроторений до таборів ГУЛАГу. Звільнений і повернувся до літературної праці 1943 року.

# data[].attributes.body
Кв. 12. За жеребкуванням цю квартиру одержав П.Г.Тичина. Над ним, у кв. 15, оселився Майк Йогансен - поет, літератор, поліглот. Мандрівник та завзятий мисливець був неспокійним сусідою: набивав набої, тупотів, гасаючи з собаками. Незабаром, за взаємною угодою, письменники помінялись. Тож маймо на увазі, що в кв. 12 жив М.Г.Йогансен, а поверхом вище - П.Г.Тичина, це збігається й з різними спогадами. М.Йогансен арештований 18.08.1937. Розстріляний 27.10.1937. Потім у кв. 12 оселився письменник І.Л.Муратов з першою дружиною Мілочкою та сином Саньком.

# data[].attributes.headline
Лесь Курбас знав вісім

# data[].attributes.body
Лесь Курбас знав вісім мов, але не знав страху перед системою. Він перекладав з французької, говорив їдишем і НІКОЛИ не вчив російську. Бо нею, казав, "не можна мислити".

Російська імперія боялася його. Бо його зброєю була думка. Бо був вільним. Його усунули з посади за «надто незалежне мислення».

А потім — арешт. Допити. Табори. Але навіть на Соловках він ставив вистави. Його акторами стали політв'язні — інтелігенти, актори, музиканти. Камери — сценою. Свобода — тим, що не забрати.

У листі до дружини писав: «Головне — залишитися людиною. Навіть коли забрали все».