# data[].attributes.body
-  Пилипака Руслан Петрович народився 23 липня 1995 року в селі Яцьковичі Березнівського району Рівненської області.

-  У 1996 році родина переїхала до м. Харкова, потім до села Руські Тишки.

-  Навчався Руслан у Русько-Тишківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів.

-  Здібний до навчання, старанний, наполегливий, був активним   учасник та призером районних та обласних спортивних турнірів та   змагань.  Він став першим у закладі призером Всеукраїнської олімпіади з трудового навчання.

-  .Вчителі пам’ятають його добрим, порядним, наполегливим і відповідальним, розумним і працьовитим: «Він любив природу і захищав її в екологічній бригаді. Був артистичним і водночас скромним. Умів дружити й піклуватися про інших. Руслан мріяв стати військовим і здійснив свою мрію. З перших днів війни  мужньо захищав кожного з нас, самовіддано боровся за незалежність рідної Батьківщини».

-  Свій військовий шлях Пилипака Руслан Петрович свідомо розпочав ще в 2013 році, вступивши до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба. У 2018 році здобув кваліфікацію магістра з авіаційного транспорту офіцерів тактичного рівня та продовжив військову службу за контрактом, вступивши до лав Збройних Сил України в/ч А3840 як авіаційний технік корабля інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї.

-  Всі ці роки мужньо, чесно і віддано служив своїй Батьківщині, швидко йшов кар'єрними сходами: отримав звання лейтенанта, капітана та був призначений начальником технічно-експлуатаційної частини інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї військової частини А3840.

-  З честю виконував обов’язок щодо захисту своєї держави у зв'язку з військовою агресією російської федерації проти України в Криворізькій, Миколаївській, Херсонській областях.

-  У 2022 році був нагороджений Нагрудним знаком” За зразкову службу”, в 2023 році Медаллю”10 років сумлінної служби”;

31 грудня 2023 року, під час бойового завдання поблизу н.п.Кринки Херсонської області отримав поранення,  несумісне з життям - загинув, отримавши нове звання майора посмертно.

-  До останнього подиху залишався вірним присязі, українському народові та Державі, до останнього дня свого життя був гідним прикладом для своїх підлеглих і рідних.

-  Наш Захисник і тепер Янгол для родини, похований на Русько-Тишківському кладовищі. Пам'ятаємо, не забудемо, не пробачимо!....;

Відомості   про    укладачів   зібраних     матеріалів:

Пилипака Інна Петрівна – рідна сестра,

класний керівник Єрьоміна Наталія Василівна.

# data[].attributes.body
-  Народився Валерій в м.Харкові, проживав в с.Руські Тишки Харківського району Харківської області. Він був наймолодшою дитиною в родині, старші - брат та сестра.

-  Навчався в Русько-Тишківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. Вчителі пам’ятають, що наш захисник з малих років був найдобріший, завжди відстоював справедливість, захищав слабкших. Дуже любив футбол, волейбол, баскетбол. Навчавшись в рідній Русько-Тишківській школі - відмінником не був, але був першим помічником класного керівника,  завжди  їздив на усі спортивні змагання і виборював  перші місця.

-  Після закінчення школи  навчався в ПТУ м.Харкова на кухара, але не закінчив,  пішов служити у ЗСУ.

-  В мирний час працював охоронцем в гідропарку. Там одержав спеціальність водолаз-рятівник.

-  З 1997 по 1998 роки проходив службу в Збройних Силах України, де був командиром та отримав звання Сержанта за найкращу фізичну підготовку. Після повернення жив простим життям.

-   Після 24.02.2022 року опинився в окупації в рідному с.Руські-Тишки. Декілька разів російськи військові забирали Валерія на допити в так званий "підвал", били та знущались. Під час окупації Валерій почав писати пісню про війну в нашому селі, а закінчив вже після деокупації, коли добровільно пішов захищати нашу Країну. Був командиром розвідвідділення. Перше село, в визволенні якого він брав участь, був Байрак Харківської області. Був передислокований під Куп’янськ. Загинув під Куп’янськом під час виконання бойового завдання 19.09.2022 року.

-  Нагороджений «Орденом Мужності ІІІ ступеня» посмертно. Нагороду отримала  молодша донька.

-  Похований на Алеї Слави Безлюдівського кладовища №18.

Відомості   про   укладачів   зібраних    матеріалів:

дружина – Вєтрова Ольга,

брат – Юрій Анатолійович Швець,

класний керівник Бакуменко Тетяна Миколаївна.

# data[].attributes.body
-  Самойленко Кирил Олегович народився 17.05.2002 року в м. Харкові, прожив усе своє героїчне життя в с. Руські-Тишки Харківського району Харківської області.

-  Навчався в Русько-Тишківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, де був активним учасником усіх шкільних заходів. Був принциповим, сміливим, завжди дотримував слова,  відстоював свою тверду позицію. Вчителі пам’ятають його веселим, життєрадісним, допитливим і відповідальним, готовим кожному прийти на допомогу: «Він завжди був тим, хто йшов попереду. З 2018-2019 року був президентом дитячої республіки «Квінт», капітаном команди ліцею з дорожнього руху. Він мріяв вивчати історію, а натомість вписав власне ім’я в історію визвольної боротьби українського народу».

-  Після закінчення ліцею в 2019 році вступив на навчання до ХНУ ім.В.Н. Каразіна  на Історичний факультет.

-  У 2021 році був призваний на строкову військову службу НГУ.

-  Стояв на захисті Батьківщини на Запорізькому напрямку. Загинув 05.12.2023 року о 6:00 ранку в с.Вербове.

-  У м.Запоріжжі був нагороджений Грамотою за проявлену особисту мужність, героїзм при захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України та з нагоди Дня НГУ 26.03.2023 року.

-  Кирил отримав нагороду за старанність, розумну ініціативу, сумлінне виконання службових обов’язків, особисту мужність та самовідданість від Південного Одеського ТрУ НГ України 23.05.2023 року.

-  Наш Захисник, і тепер Янгол для родини, похований на Русько-Тишківському кладовищі. Пам'ятаємо, не забудемо, не пробачимо!....;

Відомості   про   укладачів   зібраних    матеріалів:

батько – Самойленко Олег Іванович,

класний керівник Тімченко Владислав Іванович.

# data[].attributes.body
-  Хаффарі Карім Ахмедович народився 2 грудня 2000 року в м.Харкові.

-  Навчався  в Русько-Тишківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів до 9 класу, який закінчив у 2016 році. Вчителі пам’ятають його як тихого, спокійного, але із запальним характером.  Він був дуже дружелюбним, доброзичливим та  товариським.

-  У 2019 році закінчив Центр професійно-технічної освіти №3 м.Харкова  та здобув професію «Електрозварник»

-  У 2020 році пройшов навчальний збір молодого поповнення при в/ч 3002 Західного ОТО НГУ як стрілець 1-го відділення 2-го стрілецького взводу стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону.

-  29.03.2022 прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану із Харківського РТЦК та СП м.Харків та був призначений на посаду командира 3 відділення 1 стрілецького взводу стрілецької роти 2 стрілецького батальйону м.Тернополя.

-  З 24.09.2022 був гранатометником 2 відділення 1 взводу стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону.

-  Всі ці роки мужньо, чесно і віддано служив своїй Батьківщині, швидко йшов кар'єрними сходами:

отримав медаль «За вірність традиціям І ступеня» від «Спілки ветеранів та працівників силових структур України» «ЗВИТЯГА»; 26.03.2023 року був нагороджений Грамотою за старанність, ініціативу, наполегливість у виконанні військового обов’язку, сумлінне виконання службово-бойових завдань, високі показники у бойовій підготовці, зразкову військову дисципліну та з нагоди Дня НГУ;

в серпні 2023 був нагороджений нагрудним знаком «ЗА ДОБЛЕСНУ СЛУЖБУ»;

19.02.2024 був нагороджений медаллю «ЗА СТІЙКІСТЬ ТА НЕЗЛАМНІСТЬ»;

-  З честю виконував обов’язок щодо захисту своєї держави у зв'язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в найнебезпечніших напрямках: н.п. Красногорівка, с.Урожайне, с.Сєверне Донецької області, м.Авдіївка, с.Невельське, в якому і загинув 24 лютого 2024 року.

Карім мав дуже багато друзів, з якими провів усе дитинство дта юність, а також вірних побратимів, які дійсно стояли один за одного на полі бою. Це про нього вони сказали: «Справжній друг, який не покине у важку хвилину і простягне руку допомоги в будь-якій ситуації. Позитивний, чуйний, трішки бешкетник та веселий. Дуже гарний друг і просто Людина з великої букви»

-  Наш Захисник і тепер Янгол для родини і друзів, похований на Русько-Тишківському кладовищі. Пам'ятаємо, не забудемо, не пробачимо!....;

Відомості   про   укладачів   зібраних    матеріалів:

мама – Височин Наталя Петрівна,

друг – Губарєв Станіслав Володимирович,

педагог-організатор РУСЬКО-ТИШКІВСЬКОГО ЛІЦЕЮ Тімченко Людмила Миколаївна.

# data[].attributes.body
Народився Прокопенко Андрій Сергійович 18.01.2000 в селі Черкаські Тишки Харківського району Харківської області.

Навчався з першого класу в Русько-Тишківській ЗОШ І-ІІІ ступенів.

Ми пам’ятаємо Андрія як добросовісного, старанного, ерудованого учня. Був спокійний, розсудливий, врівноважений, вихований. Наполегливо йшов до свої мети.

Після закінчення школи вступив до Харківського національного університету (Харківський політехнічний інститут) на кафедру «Соціологія і політологія», де здобув ступінь бакалавра і магістра з відзнакою за професією «Соціолог».

Паралельно закінчив, також із відзнакою,  Харківський Національний університет Повітряних Сил ім. Кожедуба за напрямком «Штабна авіація»,  де здобув звання молодшого лейтенанта. Мріяв присвятити життя науці, навчатися в аспірантурі, але розпочалась повномасштабна війна російської федерації проти нашої країни,  і Андрій добровольцем пішов воювати та захищати Батьківщину.

З 13 березня 2023 року по 18 червня 2024 року  відважно і героїчно  захищав Вітчизну.  Спочатку   на Білоруському кордоні, а з  лютого 2024 року бив ворога на Донецькому напрямку. Паралельно здобував необхідні військовому знання та навички:  закінчив курси парамедиків,  отримав сертифікат з аеророзвідки.

Ризикуючи власним життям, врятував багато побратимів на полі бою. Був командиром взводу стрілецької роти. Дуже мріяв про підвищення військового звання, але, на жаль, підступний ворог забрав його життя.

У 2024 році був  поранений, проте не покинув своїх побратимів, після лікування  дуже швидко приступив до служби.

Мав нагороду та безліч подяк від командування.

Двічі його вважали 200-им, а він кожного разу повертався живим із вірними побратимами. Але, на жаль,  третій раз виявився фатальним. Загинув наш янгол Андрій 18 червня 2024 року біля с.Новоалександрівка Покровського району Донецької області.