# data[].attributes.attachment_link.description
Mihails Gorbačovs (krievu: Михаил Сергеевич Горбачёв, izrunā: [mʲɪxɐˈil sʲɪrˈɡʲejɪvʲɪt͡ɕ ɡərbɐˈt͡ɕɵf]; dzimis 1931. gada 2. martā, miris 2022. gada 30. augustā[1][2]) bija padomju, vēlāk Krievijas politiķis. Bijis Padomju Savienības komunistiskās partijas CK ģenerālsekretārs no 1985. gada 11. marta…

# data[].attributes.headline
Helsinki-86 Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gadā

# data[].attributes.subject
Helsinki-86 Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gadā

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Helsinki-86 bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gada jūnijā Liepājā nodibināja Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss, ar mērķi sekot, kā tiek ievērotas latviešu tautas ekonomiskās, kultūras un indivīda tiesības. Uz ārzemēm tika nosūtīta 17 personu protesta vēstule pret PSKP CK un Latvijas KP CK, kā arī Helsinki-86 dibināšanas dokumenti, kas izraisīja plašu rezonansi.

1987. gada 14. jūnijā grupa organizēja ziedu nolikšanas ceremoniju komunistiskā terora upuru piemiņai pie Brīvības pieminekļa Rīgā.

1987. gada 23. augustā grupa organizēja demonstrāciju Molotova-Rībentropa pakta nosodījumam. Tā paša gada 18. novembrī Helsinki-86 svinēja Latvijas neatkarības proklamēšanas dienu.

1988. gada 25. janvārī Liepājā 10 jaunieši pie grupas "Helsinki - 86" nodibināja Jauniešu apvienību "Tēvzemei un Brīvībai".

1988. gada 14. jūnijā pirmo reizi Latvijas pēckara vēsturē demonstrācijas laikā grupas "Helsinki-86" biedrs Konstantīns Pupurs cauri visai Rīgai, no Brīvības pieminekļa līdz Brāļu Kapiem, iznesa Latvijas sarkanbaltsarkano karogu.

1989. gada 23. augustā - "Baltijas ceļš". Igaunijas, Latvijas un Lietuvas iedzīvotāji, sadevušies rokās no Tallinas līdz Viļņai, demonstrēja savu vienotību valstu neatkarības atjaunošanā.

1997. gadā uz sabiedriskās organizācijas "Helsinki-86" bāzes tika izveidota politiska partija. Tieslietu ministrijā to reģistrēja 1998. gada 2. janvāri. Par partijas pirmo priekšsēdētāju kļuva Heinis Lāma.

Kā politiska partija Helsinki-86 bez sekmēm mēģināja piedalīties 7. Saeimas vēlēšanās un 2001. gada pašvaldību vēlēšanās Rīgā.

2003. gadā uz Helsinki-86 bāzes tika izveidota jauna nacionāla politiska partija - Nacionālā Spēka Savienība (NSS), kurā līdz tās likvidācijai darbojās vairāki helsinkieši.

Cilvēktiesību aizsardzības grupas "Helsinki-86" biedri dažādos laikposmos:

# data[].attributes.attachment_link.description
Helsinki-86 bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa, ko 1986. gada jūnijā Liepājā nodibināja Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss, ar mērķi sekot, kā tiek ievērotas latviešu tautas ekonomiskās, kultūras un indivīda tiesības. Uz ārzemēm tika nosūtīta 17 personu protesta vēstule pret PSKP CK un Latvijas KP CK, kā arī Helsinki-86 dibināšanas dokumenti, kas izraisīja plašu rezonansi.

# data[].attributes.headline
1988.gadā nodibinā LNNK (Latvijas nacionālā neatkarības kustība).

# data[].attributes.subject
1988.gadā nodibinā LNNK (Latvijas nacionālā neatkarības kustība).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Latvijas Nacionālās neatkarības kustība ( LNNK) bija politiska organizācija Latvijā no 1988. gada līdz 1997. gadam, kad tā apvienojās ar apvienību Tēvzemei un Brīvībai, izveidojot jaunu partiju - Tēvzemei un Brīvībai/LNNK.

LNNK tika dibināta 1988. gada jūlijā kā latviešu nacionālistu kustība. Atšķirībā no Latvijas Tautas Frontes, kas sākotnēji iestājās tikai par Latvijas autonomiju PSRS sastāvā, LNNK jau tolaik stingri iestājās par Latvijas pilnīgu neatkarību. Starp Atmodas laiku LNNK līderiem minami Eduards Berklavs, Visvaldis Lācis, Einars Repše, Andrejs Krastiņš, Juris Dobelis un citi.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas LNNK tika pārreģistrēta kā nacionāli konservatīva politiska partija. 5. Saeimas vēlēšanās 1993. gadā tā ieguva 15 deputātu vietas Saeimā un bija ietekmīga opozīcijas partija. 1994. gadā LNNK uzvarēja pašvaldību vēlēšanās Rīgā, taču pēc tam tās popularitāte kritās. LNNK pārstāvim Andrejam Krastiņam 5. Saeimas laikā starp Valda Birkava un Māra Gaiļa valdību tika uzticēts veidot valdību, tomēr tā neguva Saeimas vairākuma atbalstu. 6. Saeimas vēlēšanās 1995. gadā LNNK zaudēja pusi no deputātu vietām Saeimā, un 1997. gadā apvienojās ar tai ideoloģiski tuvo apvienību Tēvzemei un Brīvībai, izveidojot jaunu partiju - Tēvzemei un Brīvībai/LNNK.

¹ Kopā ar Latvijas Zaļo partiju

# data[].attributes.attachment_link.title
Latvijas Nacionālās neatkarības kustība - Vikipēdija

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas Nacionālās neatkarības kustība ( LNNK) bija politiska organizācija Latvijā no 1988. gada līdz 1997. gadam, kad tā apvienojās ar apvienību Tēvzemei un Brīvībai, izveidojot jaunu partiju - Tēvzemei un Brīvībai/LNNK. LNNK tika dibināta 1988. gada jūlijā kā latviešu nacionālistu kustība.

# data[].attributes.headline
1988.gada 8.oktobrī dibina Tautas fronti.

# data[].attributes.subject
1988.gada 8.oktobrī dibina Tautas fronti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1988. gada 8. oktobrī uz savu dibināšanas kongresu pulcējās Latvijas Tautas frontes iniciatīvas grupu pārstāvji. Kustība, kuras dibināšanas ideja bija izskanējusi vien pirms apmēram četriem mēnešiem, tobrīd jau apvienoja vairāk nekā 100 000 biedru.
„Tagad ir radusies vēsturiskā iespēja atbrīvoties no pagātnes smagās nastas, atdzīvināt sociālisma ļeņiniskos principus, veidot sabiedrību atbilstoši tautas interesēm, vajadzībām un gribai. Pārbūvi sāk no augšas. Taču padarīt to neatgriezenisku var tikai enerģiska tautas līdzdalība - demokrātijas un tiesiskuma nodrošinājums no apakšas. Tauta ir modusies, lai pārvarētu krīzi, stagnāciju un no tautas atsvešināto politisko sistēmu. Tautas fronte ir tautas ideju paudēja un aktīva īstenotāja." Tie ir vārdi no Latvijas Tautas frontes Programmas preambulas. Daži no tiem šodien šķiet ar totalitārās pagātnes naftalīna smārdu, citi - joprojām aktuāli kā vakar rakstīti. Tautas frontes dibināšanas kongress sanāca Rīgā, 1988. gada 8. oktobrī.

Tiklīdz pagājušā gadsimta 80. gadu vidū Padomju Savienībā, kur pie varas bija nācis uz liberālām reformām orientētais Mihails Gorbačovs, kļuva vaļīgākas represīvo struktūru un cenzūras skrūves, arī Latvijā parādījās pirmie pretpadomju opozīcijas asni. Jau 1986. gada rudenī ar Daiņa Īvāna un Artura Snipa publikāciju laikrakstā „Literatūra un Māksla" sākās sabiedrības kustība pret plānoto Daugavpils hidroelektrostacijas būvi, kas turpmākajos gados vērtās plašumā ar akcijām pret Rīgas metro celtniecību un vissavienības resoru nekontrolēto rosīšanos Latvijā vispār. 1987. gada vasarā savas pirmās demonstrācijas 14. jūnijā un 23. augustā sarīkoja grupa „Helsinki-86", un kaut arī varas centās tās nepieļaut, tām nesekoja kādas plašas represīvas akcijas. Visbeidzot 1988. gada jūnija pirmajās dienās Rīgā notika Latvijas radošo savienību paplašinātais plēnums, kurā izskanēja Mavrika Vulfsona izšķirošais atzinums par 1940. gada notikumiem: t.s. „sociālistiskā revolūcija" Latvijā ir fikcija, bet Latvijas nonākšana Padomju Savienības sastāvā - okupācijas un pretlikumīgas aneksijas rezultāts. Savukārt cits plēnuma delegāts - dzejnieks Viktors Avotiņš - savā uzstāšanās formulēja vairākas prasības, ar kurām plēnumam būtu jāvēršas pie tā laika Padomju Latvijas valdības; starp tām bija arī prasība atļaut tautas frontes vai tautas foruma dibināšanu.

Viktors Avotiņš:

"Mēs manā dzīvoklī sacerējām papīru, kurš bija domāts Radošo savienību plēnumam un kura pēdējais teikums bija: „Rakstnieku savienība uzņemas šīs Tautas demokrātiskās frontes iniciatora lomu." Tā ka Tautas frontes vārdu pirmoreiz pateica Jānis Baltvilks, Uldis Bērziņš, Sarmīte Ēlerte, Guntars Godiņš, Rolands Kalniņš, Rudīte Kalpiņa, Aleksandrs Kiršteins, Dzintra Krievāne, Andrejs Linkēvičs, Aleksandrs Maļcevs, Inese Paklone, Jānis Rukšāns, Artūrs Snips, Valdis Šteins, Egils Zirnis un Viktors Avotiņš. Un es domāju, ka tādu dzīvokļu bija desmitiem - vienkārši mēs bijām tuvāk publicitātes iespējām nekā tie pārējie.
Pēc plēnuma nekas nekustējās - pirmajās dienās. Baksties, kur gribi - to aicinājumu neņem pretī un negrib neviens. Un tad man atmiņā ir tā, ka tas process sāka aiziet un es satikos ar „Labvakar" puišiem - ar Edvīnu Inkēnu un Ojāru Rubeni; un es [viņiem] saku, ka nekur netiek klajā, lai sāktu. Viņi saka: „Aizejam pie Petera." Mēs aizgājām pie Petera un sākām lauzt Peteru, lai Peters ir tas "bomis", ar kuru izsist visas durvis. Un pēc tam, kad mēs bijām aprunājušies un Peters bija ar mieru, atšķirībā no plēnuma situācijas, sākt sist tās durvis, tad situācija izkustējās."

Šodien var šķist gluži neticami, ka vien dažu 1988. gada vasaras un rudens mēnešu laikā topošo Tautas frontes atbalsta grupu dalībnieku skaits pieauga līdz 110 000 cilvēku. Tā bija masu kustība, ar kuru valdošajai padomju nomenklatūrai nācās rēķināties kā ar nopietnu spēku. Tiesa, arī tad Tautas fronte vēl nevarēja atļauties deklarēt kā savu mērķi Latvijas valstiskuma atjaunošanu. Tomēr arī šī ideja jau izskanēja dibināšanas kongresā - publicista Jāņa Rukšāna runā, kuram vārdu ārpus paredzētā reglamenta devis Valdis Šteins.

Jānis Rukšāns:

"Toreiz bija nolemts, ka man vārdu nedos, jo es skaitījos pārāk radikāls elements, un tā kā Valdis vadīja pirmo plenārsēdi, tad viņš beigās iedeva man šo vārdu. Mums bija tā sarunāts, ka viņš to tomēr izdarīs. Un tad es savā runā pateicu, ka galamērķis mums tomēr ir Latvijas valstiskās neatkarības atgūšana."

Latvijas Radio aicina izteikt savu viedokli par raidījumā dzirdēto un atbalsta diskusijas klausītāju starpā, tomēr patur tiesības dzēst komentārus, kas pārkāpj cieņpilnas attieksmes un ētiskas rīcības robežas.

# data[].attributes.attachment_link.title
8. oktobris. 1988. gadā dibina Latvijas Tautas fronti

# data[].attributes.attachment_link.description
1988. gada 8. oktobrī uz savu dibināšanas kongresu pulcējās Latvijas Tautas frontes iniciatīvas grupu pārstāvji. Kustība, kuras dibināšanas ideja bija izskanējusi vien pirms apmēram četriem mēnešiem, tobrīd jau apvienoja vairāk nekā 100 000 biedru. „Tagad ir radusies vēsturiskā iespēja atbrīvoties no pagātnes smagās nastas, atdzīvināt sociālisma ļeņiniskos principus, veidot sabiedrību atbilstoši tautas interesēm, vajadzībām un gribai.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Baltijas ceļš ( igauņu: Balti kett, lietuviešu: Baltijos kelias) bija akcija Igaunijā, Latvijā un Lietuvā, kas notika 1989. gada 23. augustā plkst. 19.00, kad apmēram divi miljoni cilvēku, sadevušies rokās, vismaz 15 minūtes veidoja apmēram 670 km garu dzīvo ķēdi, kas savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas ( Tallinu, Rīgu un Viļņu). Šī demonstrācija tika sarīkota, lai pievērstu pasaules uzmanību vēsturiskajiem notikumiem, no kuriem cietušas Baltijas valstis. Baltijas ceļš notika tieši 50 gadus pēc Molotova-Ribentropa pakta parakstīšanas, kad 1939. gada 23. augustā PSRS un Vācija sadalīja ietekmes sfēras Eiropas austrumu un ziemeļu daļā.

Ideja par publisku protesta akciju esot ierosinājis viens no Igaunijas Tautas frontes līderiem Edgars Savisārs, un tā pirmo reizi apspriesta Baltijas republiku tautas kustību sanāksmē Pērnavā 1989. gada 15. jūlijā, bet vienošanās par akcijas organizēšanu parakstīta Baltijas Padomes sanāksmē 12. augustā Cēsīs. Akcijas dalībniekiem tika organizēti autobusi, katra lauku rajona iedzīvotājiem bija plānots veidot cilvēku ķēdi noteiktā ceļa posmā. Akcija tika koordinēta ar radio palīdzību.

Baltijas ceļš savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas - Tallinu, Rīgu un Viļņu. Viļņā tas sākās pie Ģedimina torņa un turpinājās no Viļņas pa A2 autoceļu caur Širvintām, Ukmerģi uz Panevēžu, tad pa Via Baltica caur Pasvali pie Latvijas-Lietuvas robežas uz Bausku. No Bauskas Baltijas ceļš turpinājās uz Rīgu caur Iecavu un Ķekavu. Rīgā maršruts no Bauskas šosejas turpinājās pa Ziepniekkalna un Mūkusalas ielu, šķērsoja Akmens tiltu un turpinājās pa Kaļķu un Brīvības ielu. No Rīgas Baltijas ceļš turpinājās pa Pleskavas šoseju cauri Vangažiem, Siguldai, Līgatnei, Mūrniekiem un Drabešiem uz Cēsīm, tad caur Lodi uz Valmieru. No Valmieras akcija turpinājās maršrutā Jēči, Lizdēni, Rencēni, Oleri, Rūjiena, Ķoņi līdz Latvijas-Igaunijas robežai. Igaunijā maršruts veda caur Karksi-Nuiju, Viljandi, Tiri un Raplu uz Tallinu.

Pēc dažādām aplēsēm, akcijā piedalījās no viena līdz diviem miljoniem dalībnieku, t. i., 25-30% Baltijas valstu pamatiedzīvotāju. Nepārtrauktas cilvēku ķēdes izveidei katrā valstī bija nepieciešami vismaz 200 tūkstoši cilvēku. Aģentūra Reuters nākamajā dienā ziņoja, ka protesta akcijā piedalījušies apmēram 700 tūkstoši igauņu un viens miljons lietuviešu, bet Associated Press ziņoja, ka Latvijā piedalījušies apmēram 400 tūkstoši dalībnieku. Savukārt PSRS ziņu aģentūra TASS izplatīja informāciju, ka akcijā piedalījušies 300 tūkstoši dalībnieku Igaunijā un gandrīz 500 tūkstoši Lietuvā.

No helikopteriem un lidmašīnām uzfilmētie video liecināja, ka cilvēku ķēde patiesi ir bijusi nepārtraukta visā tās garumā. Lielajās pilsētās un to tuvumā cilvēki veidoja vairākas paralēlas ķēdes un arī pulcējās laukumos, tādēļ akcijas dalībnieku skaits oficiāli tiek vērtēts tuvu diviem miljoniem.

2009. gada 30. jūlijā tika apstiprināta akcijas Baltijas ceļš iekļaušana UNESCO "Pasaules atmiņa" dokumentālā mantojuma sarakstā.

1. Česlovas Laurinavičius, Vladas Sirutavičius. Sąjūdis: nuo "persitvarkymo" iki kovo 11-osios. Part I. Lietuvos istorija XII. Baltos lankos, Lithuanian Institute of History, 2008. 617. lpp. ISBN 978-9955-23-164-6.

2. "Baltijas Padomes paziņojums (krieviski). No Laurinavičius (2008), p. 326.". Arhivēts no oriģināla, laiks: 2011. gada 23. jūlijā.

3. "Arhivēta kopija". Arhivēts no oriģināla, laiks: 2013. gada 26. decembrī.

4. Mapping the rural problem in the Baltic countryside. Ilkka Alanen (ed.) 2004, p. 78

5. Peter Conradi. "Hundreds of Thousands to Demonstrate in Soviet Baltics". Reuters News, 1989. gada 18. augusts.

6. Robin Lodge. "Human Chain Spanning: Soviet Baltics Shows Nationalist Feeling". Reuters News, 1989. gada 23. augusts.

7. Associated Press. "Pravda chides Baltic activists". Tulsa World, 1989. gada 24. augusts.

8. Ann Imse. "Baltic Residents Form Human Chain in Defiance of Soviet Rule". Associated Press, 1989. gada 23. augusts.

9. Esther B. Fein. "Baltic Citizens Link Hands to Demand Independence". The New York Times, 1989. gada 24. augusts.

10. Thirty-Five Documentary Properties Added to UNESCO's Memory of the World Register, artdaily.org, 31.07.2009. (angliski)

# data[].attributes.attachment_link.description
Baltijas ceļš ( igauņu: Balti kett, lietuviešu: Baltijos kelias) bija akcija Igaunijā, Latvijā un Lietuvā, kas notika 1989. gada 23. augustā plkst. 19.00, kad apmēram divi miljoni cilvēku, sadevušies rokās, vismaz 15 minūtes veidoja apmēram 670 km garu dzīvo ķēdi, kas savienoja Baltijas valstu galvaspilsētas ( Tallinu, Rīgu un Viļņu).

# data[].attributes.headline
1990. gada 4.maijs Augstākā padome pieņem deklerāciju par Latvijas republikas neatkarības atjaunošanu.

# data[].attributes.subject
1990. gada 4.maijs Augstākā padome pieņem deklerāciju par Latvijas republikas neatkarības atjaunošanu.

# data[].attributes.headline
1991.gada augusts - PSRS puča  laikā A.Rubika  vadībā.

# data[].attributes.subject
1991.gada augusts - PSRS puča  laikā A.Rubika  vadībā.

# data[].attributes.headline
1991.gada 21.augustā tiek atjaunota Latvijas neatkarība.

# data[].attributes.subject
1991.gada 21.augustā tiek atjaunota Latvijas neatkarība.