# data[].attributes.attachment_link.description
Időrendbe kell állítani a költő életének eseményeit.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tóth Árpád: Körúti hajnal [Molnár Piroska]

# data[].attributes.attachment_link.title
Tóth Árpád: Körúti hajnal	(pcschool tankockája alapján)

# data[].attributes.attachment_link.title
Tóth Árpád: Tóth Árpád összes verse [Magyar Elektronikus Könyvtár - MEK-01112]

# data[].attributes.attachment_link.description
Szépirodalom, népköltészet/Klasszikus magyar irodalom ( magyar irodalom )

# data[].attributes.attachment_link.title
Tóth Árpád: Lélektől lélekig - Molnár Piroska (Vers mindenkinek)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A költemény a költő posztumusz kötetének címadó verse. 1923-ban született, összegző, a lét és magány kérdéseit értelmező mű.

A beszélő hangulata, állapota a háttérben marad. A versindító hétköznapi szituáció (a lírai én éjszaka kitekint ablakán) ad alkalmat a meditációra a világ és az ember, valamint ember és ember kapcsolatáról. A vers Vajda János Az üstökös vagy Kosztolányi Dezső Hajnali részegség című költeményével is rokonítható.

A beszélő elmélkedésében a látvány (csillagok) és élmény (fénysugár) szüli az asszociatív gondolatokat. A pillanatnyi élmény, tudás és ismeret ( „Tanultam én" → színképelemzés; tárgyiasítás), az azonosság varázslatos felismerése, megértése ( „Bús földünkkel s bús testemmel rokon / Elemekről ád hírt"; „Magamba zárom, véremmé iszom") vezet el a társtalanság gondolatához. A beszélő azonban nem saját érzéséről, hangulatáról, állapotáról fogalmazza meg gondolatait, hanem mintegy kivetítve a kozmoszra, a világegyetemre, a csillagok magányosságán gondolkodik.

A kérdések, felkiáltások részben a bizonytalanságot, részben az együttérző szánalmat fejezik ki. A költemény kulcsszavai, kifejezései a térbeli és időbeli távolság hatalmasságára vonatkoznak („mérhetetlen messzeség";„Billió mérföldekről";„jeges, fekete és kopár / Terek sötétjén";„S ki tudja, mennyi ezredéve"). A hasonlatok, jelzős szerkezetek, felsorolások erőteljes képisége, a távolság érzékeltetése a magányt egyetemessé teszik. A beszélő részvéttel osztozik a csillagok magányában, és a verszárlatban (utolsó két szakasz) továbbviszi, átértelmezi az alapproblémát.

Az utolsó két versszakban a csillag-ember távolság az ember és ember közti távolság párhuzamává lesz, és fölcserélődik a vers indító képének két eleme (csillag és szem) is. Az aforisztikus mondás - „A szem a lélek tükre" - értelmében a szem a belső üzenetek közvetítője, és ahogy a csillag „szétszórja a térbe sugarait", úgy küldözik az emberek tekintetükkel ( „a szem csüggedt sugara") magányuk szomorú üzeneteit embertársaik felé.

Az utolsó előtti szakasz bizonytalan kérdését az utolsó szakasz felkiáltása válaszolja meg. A lírai én szabadjára engedi érzelmeit, ugyanakkor úgy érzi, hogy a magány örök, „lélektől lélekig" eljutni szinte lehetetlen. A pillanatnyi életélmény azonban a találkozás lehetőségét igazolja, így a tragikus végkövetkeztetéssel szemben maga az élmény mégis azt sugallja, hogy ember és ember is egymásra találhat a szerelemben és a barátságban.

Létösszegző vers: a lírai én személyes életét mérlegelő és egyben az emberi lét általános kérdéseit is kutató verstípus.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tóth Árpád - Lélektől lélekig | Irodalom - 11. osztály | Sulinet Tudásbázis

# data[].attributes.attachment_link.description
A költemény a költő posztumusz kötetének címadó verse. 1923-ban született, összegző, a lét és magány kérdéseit értelmező mű. A beszélő hangulata, állapota a háttérben marad. A versindító hétköznapi szituáció (a lírai én éjszaka kitekint ablakán) ad alkalmat a meditációra a világ és az ember, valamint ember és ember kapcsolatáról.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A vers 1923-ban született, és az 1928-as posztumusz kötetben(Lélektől lélekig) jelent meg. Műfaja elégico-óda.

A vers egy varázslatos pillanat, élmény megörökítése. A hely és idő motívumai - park, út, séta, fény, alkonyat - Tóth Árpád számos művében fellelhetőek (Esti könnyek, Esti szonett, Meddő órán, Őszi alkonyat, Esti ének, Éjféli litánia, Lélektől lélekig). Szemben azonban az e motívumokkal összefüggő magánnyal, egyedülléttel és a negatív hangulatisággal, erre a költeményre a boldogság és öröm érzései jellemzőek.

A versindító szituáció - alkonyi séta a kedvessel a parkban -, régi motívum, számos magyar és világirodalmi párhuzama van. A szituáció hasonlósága felidézheti Baudelaire Egy dög című híres versét is. Tóth Árpád lírájában az est, az alkony, éjszaka világa nem „kulissza", hanem - általában - az elmélyülés, a meditáció lehetőségét jelentő időszak (Lélektől lélekig, Elégia egy rekettyebokorhoz). Meghatározó az a fény-mozzanat („érzékcsalódás"), amely a kedves alakját istenivé lényegíti („Titkok illata / Fénylett hajadban, s béke égi csendje";„Vagy áldott csipkebokor drága tested"), s a beszélőt „elvarázsolja".

E műben is fontos szerepe van az érzékelésnek, a látásnak, a szemnek: az indító természeti kép a való világ látványa. Innen vált a tekintet a kedves alakjára, és bekövetkezik a csoda. A valós kép helyébe a valóságban gyökerező asszociatív kép lép: az alkony fénye sugárkoszorúvá, glóriává lesz.

Az első szakasz kezdő- és zárósorai szinte megmagyarázzák a történést: ez az a pillanat, amikor meghosszabbodnak az árnyékok, amikor a tárgyak elveszítik éles kontúrjaikat, amikor mintha megmozdulnának az élettelen tárgyak (ehhez hasonló motívum indítja József Attila Külvárosi éj című versét is). Ezt nevezi a költő a „dolgok esti lélekvándorlásának". A kifejezés jelzi azt is, hogy e változásban valóban van valami égi eredet, és visszautal a hatodik sor állítására is ( „... alig volt fények földi mása").

A fény „megváltozása" az impresszionisták és Tóth Árpád költészetében is oly gyakori szinesztéziákban nyeri el kifejező erejét (finom, halk sugárkoszorú, halvány, szelíd, komoly ragyogás, illat és csend). Az enjambement-oknak is az állapot, a hangulat kifejezésében van szerepük.

A látvány, a látás magát a beszélőt is „átváltoztatja": „És jó volt élni, mint ahogy soha, / S a fényt szemem beitta a szívembe". Az átalakulás meghatározhatatlanul rövid pillanat, hatása azonban megrendítő erejű: minden megszűnik, mindennek helyébe lép a csoda-látvány, az igézet: „Nem tudtam többé, hogy te vagy-e te"; „Igézve álltam, soká, csöndesen". A pillanatnyi való idő végtelenné hosszabbodik, a külső idő helyébe a belső idő lép: „És percek mentek ezredévek jöttek" -, a valóság helyét átveszi az álom, az eksztatikus boldogság érzése. Az égi boldogság szent pillanata ez, melyet egy valós esemény, egy mozdulat szintén varázsütésszerűen szüntet meg („Egyszerre csak megfogtad a kezem"). Ám ez az ébredés nem elkeserítő, hanem egy más minőségű boldogság, a „földi érzés", a szeretet állapota.

A vers tehát értelmezhető az átváltozás, változás és visszaváltozás verseként is. A beszélő felidézi a csoda pillanatát, a két ember meghitt viszonya nemcsak a múltbeli történésben, hanem mintha a jelenben (az elmondás, a felidézés, a vallomás jelen idejében) is érvényes lenne. A beszélő mindvégig a másikhoz, a kedveséhez beszél, múlt és jelen kapcsolatát a vers zárósora, felkiáltása - „mennyire szeretlek!" - teremti meg.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tóth Árpád - Esti sugárkoszorú | Irodalom - 11. osztály | Sulinet Tudásbázis

# data[].attributes.attachment_link.description
A vers 1923-ban született, és az 1928-as posztumusz kötetben(Lélektől lélekig) jelent meg. Műfaja elégico-óda. A vers egy varázslatos pillanat, élmény megörökítése. A hely és idő motívumai - park, út, séta, fény, alkonyat - Tóth Árpád számos művében fellelhetőek (Esti könnyek, Esti szonett, Meddő órán, Őszi alkonyat, Esti ének, Éjféli litánia, Lélektől lélekig).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A Lélektől lélekig 1923-ban keletkezett. Tóth Árpád utolsó (már halála után megjelent) kötetének címadó darabja.

Az 1920-as években Tóth Árpád költészetében hangsúlyosabb lett a fájdalmas én-líra, hiszen anyagilag létbizonytalanságban élt és a háború utáni nehéz időkben nem volt munkája, ezért mellőzöttnek érezte magát (Hatvany Lajos folyóirata, az Esztendő, amelynél a költő segédszerkesztő volt, többé már nem jelent meg, 1921 őszén kapott állást Az Est című napilapnál).

A költőt gyógyíthatatlan szomorúság gyötörte, de nem csupán saját magányát fogalmazta meg verseiben, hanem az egymástól elszigetelődött, elidegenedett emberek kozmikus magányát is. (Ezt a témát Vajda János hozta be a magyar lírába című versével.)

A Lélektől lélekig az egyik olyan vers, amelyben a nemes eszményekkel induló költő, aki egész életében csak gyöngédségre és finom szépségekre vágyott, élete utolsó évtizedének legfontosabb mondanivalóját és keserű élettapasztalatát fogalmazza meg.

Ez az utolsó tíz év mélabús, keserves időszak volt, amely már a halálra készülés jegyében telt: Tóth Árpád búcsúzott az ifjúságtól, búcsúzott az élettől.

A vers az utolsó korszakából való, amikor a művészi fejlődésnek arra a pontjára jutott, amikor már a szavak játékos vagy stilizált, színes alkalmazása átadta helyét az egyszerűségnek. Egyfajta belső kijózanodáson ment keresztül a költő, ami miatt elhagyta a nyelvi cicomákat és versszerkesztése a realizmus irányába mozdult el.

Az újdonság az, hogy Tóth Árpád a modern természettudomány elméleteit és kifejezéseit is felhasználja. A modern élet képzetei valósággal felszívódnak a versbe, a tudományos adatok átköltőiesednek.
Lélektől lélekig
Műfaja elégia, hangulata borús, bús, lemondó, fájdalmas, bánatos, hangvétele közvetlen. Stílusa impresszionista.

Témája a magány. Tóth Árpád egy kapcsolat nélküli világról és távol lévő emberekről fest képet. Egy tudományos igazságtól (színképelemzés: az égitestek ugyanolyan elemekből állnak, mint a Föld és a földi lények) jut el a csillagokkal való rokonság gondolatáig, s ahhoz a megállapításhoz, hogy a csillagok magányosak („ a térbe szétszórt milljom árvaság ").

A csillagok fénye tehát nem más, mint „égi üzenet", amely billió mérföldnyi messzeségből érkezik az emberekhez a „ jeges, fekete és kopár terek sötétjén" keresztül. És ez a fény valami nagyon ősi fájdalmat sír el az embereknek („ ős bút zokog a vérnek a fény "), azt, hogy a létezés magányos és szomorú.

Ugyanilyen fény az emberi szem sugara, amelyet az egyik ember a csillagokéhoz hasonló üzenet gyanánt küldözget a másik embernek. Csakhogy az emberek közt ugyanolyan hatalmas, jeges űr tátong, mint a csillagok között, s ezért nehezen jut el az üzenet egyik lélektől a másikhoz.

Az elemzésnek még nincs vége, kattints a folytatáshoz!

# data[].attributes.attachment_link.title
Tóth Árpád: Lélektől lélekig (elemzés) - Jegyzetek

# data[].attributes.attachment_link.description
A Lélektől lélekig 1923-ban keletkezett. Tóth Árpád utolsó (már halála után megjelent) kötetének címadó darabja. Az 1920-as években Tóth Árpád költészetében hangsúlyosabb lett a fájdalmas én-líra, hiszen anyagilag létbizonytalanságban élt és a háború utáni nehéz időkben nem volt munkája, ezért mellőzöttnek érezte magát (Hatvany Lajos folyóirata, az Esztendő, amelynél a költő segédszerkesztő volt, többé már nem jelent meg, 1921 őszén kapott állást Az Est című napilapnál).