# data[].attributes.attachment_link.description
Fransk dokumentar fra 2012. Columbus' opdagelsesrejser fra 1492-1504 ændrede datidens verdensbillede, hans fire lange sørejser og utallige andre opdagelser afsluttede middelalderen og førte frem til renæssancen. Christopher Columbus selv var splittet mellem sin gudstro og den geografiske sandhed, han afdækkede. Han troede ikke sine egne øjne og døde uden at vide, at han havde stået fadder til en revolution.

# data[].attributes.headline
Danmarks tabte paradis - De Vestindiske Øer

# data[].attributes.subject
Danmarks tabte paradis - De Vestindiske Øer

# data[].attributes.body
CFU Hval

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En enestående indsigt i historien

I næsten 250 år var Danmark kolonimagt i Vestindien. Helt unikt er der bevaret en enorm mængde beskrivelser, protokoller, breve og illustrationer, som giver en enestående indsigt i historien. For historikere, for det vestindiske og det danske samfund - og for alle de efterkommere, hvis forfædre var slaver, bosættere eller magtelite.

# data[].attributes.attachment_link.title
Dansk Vestindien - En enestående indsigt i historien

# data[].attributes.attachment_link.description
I næsten 250 år var Danmark kolonimagt i Vestindien. Helt unikt er der bevaret en enorm mængde beskrivelser, protokoller, breve og illustrationer, som giver en enestående indsigt i historien. For historikere, for det vestindiske og det danske samfund - og for alle de efterkommere, hvis forfædre var slaver, bosættere eller magtelite.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Foto af Alberta og Victor fra tiden omkring deres ankomst til København i 1905, optrykt s. 23 i Cornelins erindringsbog "Fra St. Croix til Nakskov".

Vi skulle omplantes, og vi blev omplantet, - men omplantningen gjorde ondt.

Fortumlet efter den lange sørejse kom vi i eftersommeren 1905 til København. Denne by havde dengang ikke det internationale præg som nu, den var nærmest en provinsby, hvor indbyggerne havde let ved at falde i forundring. En kineser eller en neger på gaden var en seværdighed, som man ikke undså sig for at følge bagefter, idet man samtidig højlydt kom med vittige bemærkninger og sammenligninger. Og Alberta og jeg blev seværdigheder!

I samme eftersommer afholdtes en stor koloniudstilling i Tivoli, som skulle gøre det daværende danske publikum mere bekendt med Danmarks udlande og kolonier. Disse var: Færøerne, Island, Grønland og De vestindiske Øer, og de fik hver deres afdeling på udstillingen, hvor man viste landskaber, dyre- og fugleliv samt folkeliv. Det var let at forvandle hvide københavnere til færinger, islændinge og grønlændere ved blot at iklæde dem de respektive folkedragter. Vanskeligere var det at få dem til at illudere som sorte indfødte vestindiere, hertil skulle der anvendes en hel del kønrøg og rød læbepomade. Nej, så var det lettere at bruge os to vaskeægte sorte børn som den levende staffage på den vestindiske afdeling, og det skete!

Vi fik plejehjem hos en glarmesterfamilie i Vestergade, som jo udmunder på Rådhuspladsen, og denne families halvvoksne datter, en pige på 14-15 år, fik nu til opgave hver dag at føre os til Tivoli. Vejen gik gennem Vestergade, over Rådhuspladsen, ned ad Vesterbros Passage og ind i Tivoli. Når den unge pige sammen med os to sorte børn viste sig på Rådhuspladsen, blev der trængsel om os. Alle trafikanterne glemte deres oprindelige ærinde, forgængere, cyklister, ja sågar sporvognspassagerer stimlede sammen om os for at se de mærkværdige skabninger, den unge hvide pige havde ved hånden. Man troede ikke rigtig på vores ægthed, og flere prøvede med tommelfingrene på vores kinder, om den sorte farve lod sig gnide af, andre ruskede i vores hårtotter for at finde ud af, om det var paryk eller virkelig ægte negerhår. Inden vi nåede over Rådhuspladsen, var sammenstimmelen så stærk, at vi næsten ikke kunne komme videre, før en af de kæmpemæssige politibetjente kom os til hjælp og banede os vej ned ad Vesterbros Passage.

Jeg kan tydeligt huske, hvorledes jeg gik bag ved en stor mand med et imponerende sort læderbælte, hans bælte og mine øjne sad i samme højde.

Mængden fulgte os, lige til vi var afleveret gennem Tivolis port.

For Alberta og mig var den opmærksomhed, vi vakte, ikke alene højst generende, men også komplet ubegribelig. På St. Croix var vi jo vant til at se hvide mennesker, og disse var til gengæld vant til at se os og behandle os som mennesker. Men her i København blev vi nærmest anset for at være nogle løjerlige dyr, der nok var sluppet ud af en Zoologisk Have. Denne fornemmelse gjorde os skræmte, så vi var bange for at komme på gaden og blive set, og vores ængstelse forplantede sig til den unge pige der førte os. Hun var øjensynlig meget nervøs ved denne daglige transport med "seværdighederne", og hun vænnede sig til straks at søge politiets assistance. (...)

Tivolibetjenten førte os ad havens snoede gange til udstillingsområdet, der, så vidt jeg husker, lå bag ved koncertsalen og det kinesiske tårn. Her blev vi afleveret på den vestindiske afdeling og måtte nu dagen igennem bare lade os betragte af det interesserede publikum. Denne interesse var hos nogle så stærk, at de befamlede os, vendte og drejede på os for at gøre os fotogene, før de tog deres billeder.

Engang kom en fin herre med en lille hvidklædt pige ved hånden. Da hun var på størrelse med mig, befandt hun sig sikkert på samme alderstrin, og det var nu hendes fars plan, at den lille pige og jeg skulle tage hinanden i hånden, mens han forevigede os ved et snapshot. Selvom den lille pige var yndig og i moderne forstand attraktiv, var jeg dog stædig og ville ikke give hende hånde, og da hun på sin faders opfordring selv rakte ud for at gribe fat i min hånd, sendte jeg hende en spytklat, der ramte hendes hvide kjole. Inden jeg fik tid til at sanse noget, kastede hendes far sig over mig og gav mig en lussing, som fik mig til at flyve hen ad gulvet, og uden at ænse det omkringstående publikums mishagsytringer over den "satisfaktion", han havde skaffet sig, skred han atter bort med sin lille pige ved hånden. (...)

Dette at skulle være en udstillingsgenstand andre mennesker til moro gjorde mig ikke alene undselig men også rasende i mit indre. Jeg gemte mig undertiden mellem pakkasser og kulisser, men jeg blev snart fundet frem igen og fik nu og da et nakkedrag af en eller andens flade hånd for at understrege, at jeg skulle holde mig på "arenaen".

Men når jeg absolut skulle lade mig bese, følte jeg en forstærket trang til selv at se mig omkring. dette kunne lade sig gøre om formiddagen, når der ikke var ret mange besøgende, da gik medvirkende på de forskellige afdelinger ofte på besøg hos hinanden. Alberta og jeg gik også ud for at se, hvordan der så ud andre steder, både sammen og hver for sig.

Jeg var særlig glad for den grønlandske afdeling. Kulisser og bagtæppe, der fremstillede isbjerge og høje sneklædte tinder, de mange udstoppede dyr såsom isbjørne, polarræve, sæler og hvalrosser øvede en sælsom tiltrækning på den lille dreng fra troperne. Når der desforuden var rig lejlighed til at krybe op i de store konebåde, klemme sig ned i de smalle kajakker og lege fanger, eller sætte sig op i slæderne og lade den lange pisk knalde over det udstoppede hundeforspand, kan det ikke undre nogen, at jeg var en flittig gæst på den grønlandske afdeling.

Desværre begrænsede jeg ikke disse besøg til om formiddagen, men kustoderne måtte ofte hente mig der, når der om eftermiddagen var fuldt af publikum, der krævede at se de to små sorte fra Vestindien.

Hverken formaninger eller ledsagende nakkedask kunne få mig til at forstå, at der var forskel på formiddage og eftermiddage.

Udstillingens ansvarshavende kunne imidlertid ikke tage på deres samvittighed, at naive gæster fik forkerte begreber om, hvilke mennesker der levede på Grønland (når jeg altid opholdt mig der), derfor måtte man ty til et middel, der kunne fastholde mig til den vestindiske afdeling på de fuldt besøgte eftermiddage og aftener.

Man anskaffede et bur!!! Her blev Alberta og jeg anbragt, og tilstrømningen til den vestindiske afdeling blev større end tidligere, måske fordi der gik rygter om, at vi var menneskeæderbørn, der var farlige og ikke måtte gå løse. Der kom da også mange børn, som stak fingrene ind til os for at prøve, om vi bed på, og mange voksne kom med chokolade og andet mundgodt for at vise deres venlighed. Alberta, der var meget medgørlig, indkasserede mangen en lækkerbid i dagens løb, men jeg, hvem denne indespærring gjorde ganske desperat, lønnede enhver tilnærmelse, den være sig venlig eller uvenlig, med nøjagtig samme konfekt: -- en velrettet spytklat ---!!

Det var jo ikke særlig pænt, men jeg havde dengang ikke bedre midler til at hævde min menneskeværdighed.

I mit senere liv som lærer for hvide børn var det ofte min opgave at gøre udflugter til zoologiske haver men børnenes iver efter at komme hen til abeburet såvel som deres åbenbare morskab over de springende og hvæsende smådyr derinde huede mig ikke.

Jeg huskede alt for tydeligt, da jeg selv sad bag tremmerne!!!

# data[].attributes.attachment_link.description
Foto af Alberta og Victor fra tiden omkring deres ankomst til København i 1905, optrykt s. 23 i Cornelins erindringsbog "Fra St. Croix til Nakskov". Vi skulle omplantes, og vi blev omplantet, - men omplantningen gjorde ondt. Fortumlet efter den lange sørejse kom vi i eftersommeren 1905 til København.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De Vestindiske Øer er betegnelsen for Danmark-Norges besiddelser i Caribien, nemlig de tre øer Sankt Thomas, Sankt Jan og Sankt Croix. Øerne var i dansk-norsk besiddelse fra henholdsvis 1672, 1718 og 1733, indtil de blev solgt til USA den 31. marts 1917. De tre øer var de betydeligste af de danske kolonier i troperne.

Etablering

Midt i 1600-tallet begyndte dansk-norske skibe at sejle på Vestindien, og i 1665-66 blev der gjort et forgæves forsøg på at kolonisere den ubeboede ø, Sankt Thomas. I 1671 dannedes et vestindisk kompagni (fra 1674 det Vestindisk-Guineiske Kompagni), og i 1672 gjorde man under ledelse af Jørgen Iversen Dyppel (1638-1683) som guvernør et nyt, vellykket forsøg på at kolonisere øen. Efter en vanskelig start kom produktionen af sukker efterhånden i gang, og i 1718 tog man trods engelske protester den noget mindre naboø, Sankt Jan, i besiddelse. I 1733 købte man det lidt fjernere beliggende Sankt Croix af franskmændene. Med sine 218 km ² betød erhvervelsen af Sankt Croix næsten en tredobling af arealet af de dansk-norske besiddelser i Vestindien.

På kortet ses de amerikanske Jomfruøer, som Dansk Vestindien kom til at hedde efter salget i 1917.

Handel og økonomisk udvikling indtil 1848

De tre øer udviklede sig meget forskelligt. Jorden på den vulkanske og kuperede Sankt Thomas blev hurtigt udpint af dyrkningen af sukkerrør. I stedet klarede øen sig pga. den fremragende naturhavn, omkring hvilken byen Charlotte Amalie voksede op. Sankt Jan blev opdyrket med tobak, bomuld og sukker; men øen var for lille til at få økonomisk betydning. Størsteparten af den danske sukkerproduktion kom derfor til at foregå på den relativt flade Sankt Croix, som fra begyndelsen blev systematisk udstykket i ensartede plantagegrunde. Øen rummede desuden de to byer Christianssted på den nordøstlige kyst og Frederikssted i den vestlige ende af øen.

Efter pres fra plantageejerne overtog kronen øerne fra det Vestindisk-Guineiske Kompagni i 1755. Kronens overtagelse markerede indledningen på en storhedstid, der varede indtil de britiske besættelser i 1801 og 1807-15. I denne periode kulminerede sukkerproduktionen på Sankt Croix, og sukker blev en af de vigtigste handelsvarer i København. Byen Charlotte Amalie profiterede af, at den fra 1764 gradvist blev en frihavn. Udover handel med Danmark-Norge og Europa spillede også handel med de 13 nordamerikanske stater en betydelig rolle. Handelen blomstrede især, når de store europæiske handelsnationer lå i indbyrdes krig.

Efter 1815 fik sukkerproduktionen på Sankt Croix sværere ved at klare sig; dels på grund af udpining af jorden, dels på grund af øget konkurrence. Bedre gik det på Sankt Thomas, hvor Charlotte Amalie forblev en af Caribiens vigtigste havne. Byen havde i 1830'erne mere end 10.000 indbyggere og var nu den næststørste i kongeriget Danmark.

Befolkning

Det var imidlertid begrænset, hvor 'danske' de vestindiske øer var. På Sankt Thomas var der - især i den tidlige periode - et betydeligt hollandsk befolkningselement, og på Sankt Croix dominerede briter blandt plantageejerne. Den største befolkningsgruppe var imidlertid slaverne, som bestod af to grupper: busalerne, de nytilkomne fra Afrika, og kreolerne, der var født på øerne. I 1755 var der 14.977 slaver og 1.841 frie indbyggere (hvide og frigivne slaver) på øerne. I 1797 var de tilsvarende tal henholdsvis 32.213 og 4.480.

Slavernes vilkår

De fleste slavers hverdag bestod af hårdt arbejde i sukkerrørsmarkerne, mens andre gjorde tjeneste som håndværkere eller tjenestefolk. Slaverne var i praksis en del af ejerens rørlige formue og havde ingen rettigheder. Slaverne havde få muligheder for at undslippe slavetilværelsen. Det lykkedes for enkelte at købe sig til frihed og opnå status som 'frinegre'. Andre flygtede ud i vildnisset eller til nærliggende øer. En tredje mulighed var egentlige slaveoprør. I 1733 gjorde slaverne på Sankt Jan oprør og overtog kontrollen med øen. Det tog otte måneder og krævede hjælp fra en fransk styrke at nedkæmpe oprøret. I 1759 afsløredes tillige planer om et oprør på St. Croix.

Slavernes frigivelse, 1848

Det mest kendte slaveoprør kom dog i 1848. Selv om Danmark-Norge som den første stat i 1792 (men først med virkning fra 1803) forbød den transatlantiske handel med slaver, blev selve slaveriet opretholdt; også efter briternes ophævelse heraf i 1833. Presset for slavernes frigivelse voksede imidlertid, og i 1847 bestemtes det, at alle børn af slaver fra 1859 skulle fødes frie. Dette hjalp imidlertid ikke, og i juli 1848 undlod generalguvernør Peter von Scholten (1784-1854) at bekæmpe et begyndende slaveoprør ved Frederikssted på Sankt Croix. I stedet erklærede han uden forudgående konsultation med København slaverne for frie.

Perioden efter 1848

Perioden efter slavernes frigivelse var på St. Croix præget af økonomisk dårlige tider og vanskeligheder med at skaffe arbejdskraft til sukkerproduktionen. På Sankt Thomas gik det bedre på grund af havnen i Charlotte Amalie, som i årene efter 1900 tiltrak sig opmærksomhed fra H. N. Andersen (1852-1937) og Østasiatisk Kompagni.

Sociale og økonomiske frustrationer førte i 1878 til et omfattende oprør blandt landarbejderne på St. Croix. I årene omkring 1. verdenskrig begyndte en organisering af arbejderne under ledelse af David Hamilton Jackson (1884-1946), og i 1916 kom det til omfattende strejker.

Afhændelsen

I perioden efter 1848 blev de vestindiske øer efterhånden et dræn for den danske statskasse, og fra 1860'erne var der overvejelser om at afhænde dem. USA - der nu var øernes altdominerende handelspartner - fremstod som den oplagte køber. I 1902 var en afhændelse til USA meget tæt på, men en afstemning herom endte med stemmelighed i Landstinget, hvorfor forslaget faldt. Under 1. verdenskrig blev en afhændelse til USA igen aktuel. Med åbningen af Panama-kanalen i 1913 blev havnen i Charlotte Amalie yderligere attraktiv, og amerikanerne ønskede at forhindre, at øerne skulle komme på tyske hænder. Danmark og USA nåede til enighed om betingelserne for et salg i 1916, hvilket blandt andet indebar, at USA anerkendte Danmarks krav på Grønland. Efter en dansk folkeafstemning den 14. december 1916 blev øerne i 1917 solgt til USA for knap 100 millioner kroner (25 millioner dollar). Befolkningen på øerne blev ikke spurgt; men det er sandsynligt, at også de ønskede at bryde forbindelsen til en kolonimagt, der ikke formåede at sikre ordentlige levevilkår og indtægtsmuligheder. Øerne hedder i dag US Virgin Islands.
I denne korte film fra Rigsarkivet fortæller seniorforsker Erik Gøbel om Dansk Vestindiens historie.

# data[].attributes.attachment_link.description
De Vestindiske Øer er betegnelsen for Danmark-Norges besiddelser i Caribien, nemlig de tre øer Sankt Thomas, Sankt Jan og Sankt Croix. Øerne var i dansk-norsk besiddelse fra henholdsvis 1672, 1718 og 1733, indtil de blev solgt til USA den 31. marts 1917. De tre øer var de betydeligste af de danske kolonier i troperne.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"For mere end 200 år siden var Danmark det første land i verden, der indførte en lov mod slaveri. Det kan man være stolt over". Sådan hed det i en leder i Politiken d. 22. november 2012. Dagen efter måtte Politiken dog bringe en rettelse: Danmark var ikke det første land, som ophævede slaveriet. Fejltagelsen er ikke enkeltstående. Den blev taget op til offentlig debat allerede i 1967 med det første bind af forfatteren Thorkild Hansens kendte bogtrilogi om Danmarks rolle i slaveriet og den transatlantiske handel med slaver fra Afrika i perioden fra 1600-tallet til 1800-tallet. Her kunne man læse en kritik af den populære forestilling om Danmarks rolle som foregangsland i afskaffelsen af slaveriet, som Hansen blandt andet fandt udtrykt i danske skolebøgers mangelfulde behandling af emnet. Myten spøger endnu - men hvad er sammenhængen bag den?
Hvordan opstod myten?
Danmark blev i 1792 det første land, som vedtog en ophævelse af sin transatlantiske slavehandel, men en række lande kom før Danmark med egentlige forbud mod slaveri. Baggrunden for den tilbagevendende misforståelse er altså enkel: nemlig en forveksling af lovgivning, som forbyder slavehandel, og forbud mod slaveri som sådan. Forestillingen om Danmark som foregangsland i ophævelsen af slaveriet hænger også ved, fordi den understøtter et populært nutidigt selvbillede af Danmark som en særligt humanistisk nation.

Slavehandlen var til hidsig debat i England, da Danmark vedtog forbuddet mod den transatlantiske slavehandel. Billedet her er et kritisk indlæg i debatten, udgivet i 1792. Fra: Wikimedia Commons.
Det danske forbud mod transatlantisk slavehandel
Med 'Forordning om negerhandlen' i 1792 blev Danmark det første land i verden, som vedtog en lov til ophævelse af sin transatlantiske handel med slaver. Forbuddet trådte dog ikke i kraft omgående, men gjaldt først fra 1803. Den danske finansminister Ernst Schimmelmann, som stod bag forordningen, lagde ikke skjul på formålet med den 10-årige overgangsperiode: Man skulle have tid til at indkøbe tilstrækkeligt med slaver til, at plantagerne i Dansk Vestindien i mellemtiden blev selvforsynende med slaver. Bestræbelserne på at opnå en selvreproducerende slavebestand i den danske koloni, inden forbuddet trådte i kraft, førte derfor til et decideret opsving i den danske slavehandel i overgangsperioden. Intern handel med slaver i Dansk Vestindien var fortsat tilladt efter forordningens ikrafttræden i 1803.
Store økonomiske interesser i slaveriet
I den periode, hvor Danmark var involveret i den transatlantiske slavehandel, blev omkring 100.000 afrikanere fragtet over Atlanten i skibe under dansk flag, som gjorde trekantsfarten fra Danmark over Afrika til Dansk Vestindien og hjem igen. Slaveriet var en velintegreret del af økonomien i Danmark og mange andre europæiske lande. Et eksempel er finansminister Ernst Schimmelmanns forhold: Selv om han stod bag forordningen i 1792, var han selv og hans slægt også blandt landets rigeste på baggrund af store investeringer i slaveriet. Den Schimmelmannske slægt ejede fire plantager med i alt over 1000 tilhørende slaver i Dansk Vestindien såvel som et sukkerraffinaderi i København. Slavebesætningen på Schimmelmanns plantager producerede 350 tons sukker og 175.000 liter rom årligt og var dermed kilde til omfattende indtægter.

Ernst Schimmelmann: Initiativtager til 'Forordning om negerhandlen' i 1792 - og Danmarks største slaveejer. Fra: Wikimedia commons.
Forbuddet og dets baggrund
Slaveriets berettigelse blev fra starten anset som selvfølgelig, og det var først i anden halvdel af 1700-tallet, man begyndte at sætte spørgsmålstegn ved den transatlantiske slavehandel og behandlingen af slaverne. Oplysningstidens nye tanker om menneskets frihedsrettigheder bevirkede nu en gryende debat om slavernes kår. I dansk sammenhæng er en kendt kritiker af slaveriet den tyskfødte koloniembedsmand Paul Erdmann Isert, som arbejdede i de danske besiddelser på Guldkysten i 1780'erne. Isert udgav i 1788 en bog med en række indlæg mod slaveriet, som først udkom på tysk, men fra 1790 også i dansk oversættelse. Som alternativ til slavehandel og slavedrevne plantagekolonier i Dansk Vestindien foreslog han at oprette plantager i Afrika. Iserts eget forsøg på at drive en sådan plantage fra 1788 endte dog resultatløst, da han døde året efter. Ud over Iserts kritik var den danske debat om slavernes kår ikke specielt omfattende. Anderledes forholdt det sig i samtidens magtfulde England, hvor en større og mere kritisk samfundsdebat udfoldede sig om emnet.

Når den danske 'Forordning om negerhandlen' alligevel blev vedtaget i 1792, lå der ikke mindst økonomiske og realpolitiske hensyn bag. Især var hensynet til den dominerende sømagt, England, af betydning. Det engelske parlament forkastede i 1791 et lovforslag om ophævelse af slavehandlen, men det stod dog klart, at forslaget ville blive bragt op igen, og der var grund til at tro, at et engelsk forbud var på trapperne. Fra dansk side regnede man med, at englænderne ville forsøge at presse andre lande til at opgive deres transatlantiske slavehandel, når et engelsk forbud var trådt i kraft. I det perspektiv blev det anset for økonomisk rationelt at være på forkant med udviklingen, så man kunne indrette plantagedriften i Dansk Vestindien efter behovet for at være selvforsynende med slaver lokalt. Det forventede engelske forbud mod slavehandel blev dog først realiseret i 1807. Samme år forbød USA import af slaver.
Ophævelsen af slaveriet
Mens Danmark altså var først med en lovgivning mod transatlantisk slavehandel, kom en række lande før Danmark med lovgivning til ophævelse af slaveriet. Flere selvstændige stater i det nuværende USA indstiftede forbud mod slaveri allerede i 1770'erne og 1780'erne, eksempelvis Vermont i 1777. Det revolutionære Frankrig forbød slaveri i 1794, et forbud, som Napoleon dog trak tilbage i 1802. I England trådte en lov om frigivelse af slaver i kraft i 1834. Den danske ophævelse af slaveriet skete først i 1848. Danmark var på det tidspunkt under voksende pres for at frigive slaverne i Dansk Vestindien. I 1847 bestemte en kongelig dansk forordning, at slaveriet skulle ophøre efter en 12-års overgangsperiode, mens fremtidige børn født af slaver straks skulle være frie. Slaverne ville dog ikke vente på deres frihed. Da et slaveoprør brød ud ved Frederiksted på Skt. Croix, undlod guvernør Peter von Scholten at bekæmpe det og erklærede i stedet på egen hånd slaverne for frigivet med omgående virkning d. 3. juli 1848.

Fort Frederik i Frederiksted på Sankt Croix. Her blev slaverne i Dansk Vestindien frigivet i 1848, og byen har af samme årsag fået tilnavnet 'Freedom City' af de lokale. Fra: Wikimedia Commons.

# data[].attributes.attachment_link.title
MYTE: Var Danmark det første land, der ophævede slaveriet?

# data[].attributes.attachment_link.description
"For mere end 200 år siden var Danmark det første land i verden, der indførte en lov mod slaveri. Det kan man være stolt over". Sådan hed det i en leder i Politiken d. 22. november 2012. Dagen efter måtte Politiken dog bringe en rettelse: Danmark var ikke det første land, som ophævede slaveriet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
VELKOMMEN TIL RIGSARKIVETS TIDSLINJER

Rigsarkivets tidslinjer indeholder kilder, der fortæller om en central begivenhed i danmarkshistorien. Se alle Rigsarkivets tidslinjer på [sa.dk/tidslinjer](https://www.sa.dk/undervisning-forskning/tidslinjer).;xNLx;
;xNLx;KILDEKRITIK OG LÆRERVEJLEDNING;xNLx;[Guldbog om kildekritik](https://www.sa.dk/undervisningfiler/2015/09/Kildekritik_Rigsarkivet_2015.pdf) indeholder en vejledning til eleverne om at arbejde kildekritisk. ;xNLx;[Lærervejledningen](https://www.sa.dk/undervisningfiler/2016/11/Slavehandel_laerervejledning_Grund.pdf) er en udførlig gennemgang af, hvordan temaet opfylder kravene til Forenklede Fælles Mål, og hvordan eleverne kan arbejde med temaet. ;xNLx;
;xNLx;EN TIDSLINJE INDEHOLDER;xNLx;- En kort introduktion til temaet, som bør suppleres med yderligere tekst.;xNLx;- Makrohistoriske nedslag om de store begivenheder i historien. Indeholder originale kilder, læsevenlige udgaver og spørgsmål til kilderne.;xNLx;- Mikrohistoriske nedslag med den personlige vinkel på begivenheden. Indeholder originale kilder, læsevenlige udgaver og spørgsmål til kilderne.;xNLx;- Evt. "Tænk engang" nedslag. Indeholder små pudsige oplysninger om begivenheden.;xNLx;
;xNLx;KORT OM TIDSLINJERNE OG VÆRKTØJET TIKI-TOKI;xNLx;Rigsarkivets tidslinjer er gratis at bruge, hvis tekster og billeder overføres til andre medier, skal Rigsarkivet krediteres (nævnes som kilde).;xNLx;Tiki-Toki er et interaktivt tidslinjeværktøj, som bl.a. findes på Skoletube. Værktøjet er især godt til at give et visuelt historisk overblik. Tiki-Toki er et it-baseret supplement til undervisningen, som på én gang faciliterer elevernes fag-faglige, kildekritiske og digitale kompetencer.;xNLx;[Læs en vejledning til tidslinjerne her.](http://skoletubeguide.dk/project/tiki-toki/);xNLx;
;xNLx;KOPIERING;xNLx;I Tiki-Toki kan du kopiere tidslinjen således, at I selv kan arbejde videre med den og for eksempel indsætte yderligere medier eller nedslag på den. Vælger du at bruge materialet på anden vis, skal Rigsarkivet, fotografer og illustratorer naturligvis krediteres.;xNLx;
;xNLx;VÆLG DIT EGET VIEW;xNLx;På Tiki-Toki kan du i venstre nederste hjørne vælge, om du hellere vil se tidslinjen i 2D. I højre nederste hjørne finder du et skruenøgleikon, som blandt andet gemmer på muligheden for at søge på emneord og zoome.;xNLx;
;xNLx;HVEM ER VI;xNLx;Tidslinjens indhold er skrevet af Rigsarkivets skoleteam eller forskere ved Rigsarkivet. Skoleteamet arbejder kontinuerligt med at præsentere arkivernes mange kilder i undervisningsmaterialer, der bidrager til en dybere forståelse af Danmarks historie.;xNLx;Fotografer og illustratorer er angivet ved hvert enkelt billede. Rigsarkivet forbeholder sig ret til ændringer og tager forbehold for fejl. Rigsarkivet har så vidt muligt søgt at finde frem til rettighedshaverne til de anvendte illustrationer. Skulle du mene at eje nogle rettigheder, der ikke er blevet honoreret, bedes du henvende dig til Rigsarkivet.;xNLx;Har du kommentarer til tidslinjen, kan du sende dem til: skoletjeneste@sa.dk.

Den danske slavehandel

Slavehandel har eksisteret lige siden oldtiden. For eksempel havde de gamle egyptere masser af slaver. Også vikingerne havde slaver, som de kaldte trælle. Slaver var mennesker, som var blevet taget til fange for at arbejde. Da europæerne i 1400-tallet kom til Vestafrika, fandt de her mulighed for at købe slaver og sende dem over Atlanterhavet til Nord- og Sydamerika samt Caribien.

Lærervejledning

Tidslinjen om Den danske slavehandel passer til historiefagets kanonpunkt "Ophævelse af slavehandel". Handel med mennesker har fundet sted til alle tider, men den europæiske slavehandel i 1600- og 1700-tallet fik afgørende betydning for europæisk selvforståelse såvel som forståelsen (dengang og nu) af de mennesker, som blev slavegjorte i perioden. Derfor er punktet relevant endnu i dag.

Fortet på guldkysten

Det danske hovedfort på Guldkysten (i dag Ghanas kyst) hed Fort Christiansborg. Det lå ved landsbyen Orsu, som i dag er byen Accra i Ghana.

Indkøb af slaver

De danske skibe indkøbte ofte slaver ved de danske forter på Afrikas kyst. Andre gange sejlede skibene frem og tilbage langs kysten og købte slaverne én ad gangen ved fremmede handelsstationer.

Skibet lastes

Det var vigtigt at få en ordentlig slavelast og tilstrækkelig proviant (mad og drikke) ombord ved Afrikas kyst, inden skibene sejlede afsted mod De Vestindiske Øer.

Slaverne shines op

Efter at slaveskibene havde krydset Atlanterhavet fra Afrika ankom de til De Vestindiske Øer. De overlevende slaver var ofte i dårlig fysisk form efter 2-3 måneder ombord med for lidt motion, for ensformig mad og for stor væskemangel. De havde også fået psykiske problemer, som de måtte kæmpe med.

Slaveoprør

På slaveskibene var der få sømænd til at holde styr på de mange slaver. Skibet "Christiansborg" sejlede fra Guldkysten i 1775. Ved afsejlingen var der 357 slaver og 42 besætningsmedlemmer ombord.

En dødsensfarlig sejltur

Overfarten fra Afrika til De Vestindiske Øer varede som regel 2-3 måneder. For de tæt sammenstuvede slaver var sejlturen rædselsfuld. Mange af dem døde undervejs.

Lav plantager i Afrika!

Lægen Paul Erdmann Isert arbejdede på Guldkysten 1783-1786. Han sejlede videre med slaveskibet "Christiansborg" mod De Vestindiske Øer. Ombord på skibet oplevede han et blodigt slaveoprør. Hans oplevelser i Afrika, på slaveskibet og på De Vestindiske Øer overbeviste ham om, at slavehandlen måtte afskaffes.

Slaver sælges

Når slaverne var blevet shinet op efter den hårde sejltur, blev de solgt på en offentlig auktion. Auktionen var et slavemarked. Her blev slaverne solgt til den, som bød den højeste pris.

# data[].attributes.attachment_link.title
RIGSARKIVET: Den danske slavehandel (Kilder til Folkeskolen)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Online materiale til historieundervisning i udskolingen. Se historiske kilder om den danske slavehandel. Der er kilder om køb af slaver i Afrika, sejlads over Atlanten og handel med slaver på de tre vestindiske øer.

På tidslinjen om den danske slavehandel finder du historiske kilder, der fortæller om, hvordan slaver blev købt i Afrika og sejlet over Atlanten til de vestindiske øer. Desuden er der kilder om afskaffelsen af slavetransporten over Atlanten, som Danmark var den første slavehandlende nation til at beslutte i 1792.

Klik på billedet for at gå til tidslinjen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Historieundervisning i folkeskolen: Den danske slavehandel. Tidslinje - Rigsarkivet

# data[].attributes.attachment_link.description
På tidslinjen om den danske slavehandel finder du historiske kilder, der fortæller om, hvordan slaver blev købt i Afrika og sejlet over Atlanten til de vestindiske øer. Desuden er der kilder om afskaffelsen af slavetransporten over Atlanten, som Danmark var den første slavehandlende nation til at beslutte i 1792.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Danmark deltog i slavehandelen fra 1660'erne til begyndelsen af 1800-tallet og transporterede omkring 111.000 afrikanere over Atlanten under umenneskelige forhold. I 1792 besluttede Danmark - som den første slavehandlende nation - at forbyde sin slavehandel med virkning fra 1803. Handlen med slaver fortsatte dog internt på de tre Dansk-Vestindiske øer Sankt Thomas, Sankt Jan og Sankt Croix frem til 1848.

Omfanget af slavehandelen

Europæerne transporterede omkring 12½ millioner afrikanske slaver over Atlanten mellem 1525 og 1866. Under dansk flag drejede det sig i runde tal om 111.000 slaver på 430 skibe mellem 1660'erne og begyndelsen af 1800-tallet. Den danske andel udgjorde 2,3 procent af hele den internationale slavehandel til Vestindien i denne kortere periode.

Kort over trekantsruten mellem Danmark, Guldkysten og Vestindien, som slaveskibene fulgte. Illustration fra Rigsarkivets artikel "Sejladserne over Atlanten".

Sejladserne

De danske slaverejser gik oftest ad den berygtede trekantrute. Den gik fra Danmark til Guldkysten, derfra ad den såkaldte mellempassage over Atlanten med slaver til Vestindien og derpå hjem med råsukker til Danmark. I 1790'erne begyndte købmænd og redere i Dansk Vestindien imidlertid selv at udsende skibe direkte derfra til Afrika for at hente slaver.

Trekantfarterne varede som regel i alt 1½ år, hvoraf overfarten fra Afrika til Vestindien med menneskelasten ombord tog 2-3 måneder. Forholdene ombord på de tætpakkede skibe var rædselsfulde, og i gennemsnit døde 16-20 procent af slaverne undervejs af sygdomme som malaria, gul feber og dysenteri, der havde let spil blandt de fysisk pressede, dårligt ernærede og dehydrerede afrikanere.

Hertil kom at slaverne ved ankomsten til Vestindien var så afkræftede, at mange døde i løbet af deres første år på øerne. Dette skete til trods for, at læger både på skibene og på plantagerne gjorde, hvad de kunne for at holde så mange af de dyre slaver i live som muligt.

Lasteplan for det britiske slaveskib "Brookes" 1808. Ved at udnytte pladsen til det yderste på det ikke særligt store skib kunne man tage 452 slaver ombord. Hver voksen mand havde 182 x 41 cm at ligge på og 80 cm op til næste lag af mennesker. Fra Det Kongelige Bibliotek.

Slaveoprør

En særlig situation opstod, når lasten af slaver var kommet ombord, og skibet lettede fra den afrikanske kyst. Da kom det i visse tilfælde til oprør blandt afrikanerne ombord. Oprør blev nedkæmpet skånselsløst, og menneskeliv gik uundgåeligt tabt. For eksempel skete det på skibet "Fridericus Quartus" i 1709, hvor nogle af de 435 slaver fik frigjort sig fra lænkerne og gjorde oprør. Efter en hård kamp blev oprøret slået ned. Næste morgen blev slaverne kaldt på dæk, og bådsmanden huggede højre hånd af oprørslederen og fremviste den til skræk og advarsel for slaverne. Derpå fik han hugget venstre hånd og hovedet af, og liget blev hejst op i skibets rigning, hvor det hang de følgende dage. De øvrige deltagere i oprøret blev pisket og fik smurt peber og salt i sårene.

Slaveskibet "Kongen af Assianthe" på Københavns red 1803. Skibet deltog i den danske slavefart og var opkaldt efter asantefolket, som leverede mange slaver til danskerne. Gouache af C. C. Parnemann. Fra Museet for Søfart.

Varerne

Slaveindkøbene på Guldkysten foregik som ren byttehandel. I mange tilfælde indrettede kaptajnen sin kahyt til et veritabelt showroom, hvor sælgerne kom ombord og tog vareprøver i øjesyn. De mest efterspurgte varer var kulørte ostindiske bomuldstekstiler og andre tekstiler. Desuden var der god efterspørgsel på skydevåben, krudt og brændevin, foruden småting som spejle, koraller, hatte og tobakspiber. De fleste slaver blev taget ombord ved Fort Christiansborg eller de andre danske handelsstationer på Guldkysten; men i tilfælde af mangel på slaver blev skibene nødt til at handle på andre nationers pladser for at få lasten fuld. Efter ankomsten til Vestindien solgtes afrikanerne på auktion til slaveejere på land og i by.

Afskaffelsen af slavehandelen

De umenneskelige forhold på slaveskibene og i Vestindien, hvor dødeligheden i slavebefolkningen altid var højere end fødselsraten, fik finansminister Ernst Schimmelmann (1747-1831) til at arbejde for afskaffelse af slavehandelen. Efter et grundigt forarbejde blev det ved kongelig forordning af 16. marts 1792 besluttet at forbyde den transatlantiske slavehandel under dansk flag.

Forbuddet skulle dog først træde i kraft fra 1803, og i den mellemliggende tiårsperiode blev importen af nye slaver til Dansk Vestindien økonomisk støttet af staten. Hensigten var, at man skulle oparbejde en så stor og kønsmæssigt afbalanceret slavebefolkning, at den kunne reproducere sig selv, så man ikke mere behøvede at hente nye slaver i Afrika. Paradoksalt nok var resultatet, at netop i denne overgangsperiode fra 1793 til 1802 hentede danskerne flere slaver i Afrika end nogensinde før eller efter. Det drejede sig i alt om 24.900 slaver på 125 rejser, svarende til et skib med 200 nye slaver hver eneste måned.

Royal Danish American Gazette 7. Januar 1789 med annonce for slaveauktion. Fra Det Kongelige Bibliotek.

Slavehandelen efter 1803

En illegal, men begrænset slavehandel under Dannebrog fortsatte efter 1. januar 1803, og danske søfolk deltog i handelen på fremmede skibe, ligesom danskerne, som var udstationeret på Guldkysten, i et vist omfang fortsatte deres menneskehandel. Transporterne til Dansk Vestindien stoppede imidlertid definitivt, da briterne besatte kolonien ved juletid 1807. Derimod fortsatte handelen med slaver internt i Dansk Vestindien. Ejerne kunne helt legalt sælge en slave til en anden plantage eller en af de andre to danske vestindiske øer. Dette fortsatte, indtil slaveriet endelig blev ophævet i den danske koloni i 1848.

Artiklen er udarbejdet i samarbejde med Rigsarkivet.

I denne korte film fra Rigsarkivet fortæller artiklens forfatter, seniorforsker Erik Gøbel, om Dansk Vestindiens historie.

# data[].attributes.attachment_link.description
Danmark deltog i slavehandelen fra 1660'erne til begyndelsen af 1800-tallet og transporterede omkring 111.000 afrikanere over Atlanten under umenneskelige forhold. I 1792 besluttede Danmark - som den første slavehandlende nation - at forbyde sin slavehandel med virkning fra 1803. Handlen med slaver fortsatte dog internt på de tre Dansk-Vestindiske øer Sankt Thomas, Sankt Jan og Sankt Croix frem til 1848.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slavehandel og slavehold i Dansk Vestindien, 1673-1848

I årene ca. 1673-1802 var Danmark involveret i trekantshandlen. Danske skibe sejlede til Vestafrika med varer som våben, krudt og brændevin. På Guldkysten (det nuværende Ghana) solgte man varerne og opkøbte tilfangetagne afrikanere. De blev sejlet til De Vestindiske Øer St. Jan, St. Thomas og St. Croix. 85.000 - 100.000 afrikanere blev transporteret til øerne. Mange, ca. 10 %, døde undervejs pga. sygdom, sult og tørst. På øerne blev de overlevende solgt som slaver og brugt som gratis arbejdskraft på sukkerrørsplantager. Den tredje rute i trekantshandlen bestod i, at bl.a. råsukker og sukkermelasse blev sejlet til Danmark, hvor det blev videreforarbejdet og solgt med stor fortjeneste.

I 1792 forbød Christian 7. (født 1749, regent 1766-1808) slavehandel, dog først med virkning fra 1803. Først i 1848 blev det forbudt at have slaver, og i forbindelse med et ulmende oprør blandt de slavegjorte på øerne i juli 1848 blev de frigivet. Slaveri var altså i brug i Dansk Vestindien i ca. 167 år.

Efter en folkeafstemning i Danmark blev øerne i 1917 solgt til USA, hvor de nu indgår som et territorium under navnet US Virgin Islands.

De første debatter om en officiel undskyldning, 1998-2013

Siden 1998, som markerede 150-året for den formelle frigivelse af slaverne i 1848, har det med mellemrum været debatteret, om Danmark burde undskylde for sin rolle i slavehandlen og slaveri i Dansk Vestindien, ligesom andre tidligere kolonimagter, bl.a. Storbritannien og USA, har gjort det.

I 1998 stillede Venstre-politikeren Bertel Haarder (født 1944) et § 20-spørgsmål til den radikale udenrigsminister Niels Helveg-Petersen (1939-2017) om, hvorfor den danske regering ikke som andre regeringer ville give "en symbolsk undskyldning" for slaveriet og for slavehandlen. Ministeren udtrykte sin enighed i fordømmelsen af slaveri, men tilføjede at han ikke fandt det "meningsfuldt, at personer, der ikke personligt har været involveret i slavehandel, skal undskylde over for personer, der ikke har været udsat derfor".

10 år senere, i 2008, udtalte den konservative udenrigsminister Per Stig Møller (født 1942), at Danmark vedkendte sig slaveperioden som en del af fortiden og den historiske arv, som Danmark deler med øerne. Samtidig bemærkede han, at historien ikke kan ændres, og at man ikke kan rette op på fortidens uretfærdigheder.

I 2013 stillede Søren Espersen (født 1953) fra Dansk Folkeparti et § 20-spørgsmål til den fungerende socialdemokratiske udenrigsminister Nick Hækkerup (født 1968). Spørgsmålet var foranlediget af, at en delegation af efterkommere af slavegjorte i Dansk Vestindien havde besøgt København for at fremsætte krav om erstatning for Danmarks handel med og brug af slaver. Spørgsmålet var, om ministeren kunne bekræfte, at det ikke har været eller bliver dansk politik at undskylde for Danmarks rolle i begivenheder i fortiden. Ministeren svarede, at Danmark har vedstået sig slavetiden som en del af vores fælles historiske arv, men derudover var fokuseret på at deltage i kampen mod slaveri i nutiden og fremtiden. Han bekræftede, at det ikke er "praksis [...] at danske regeringer undskylder for tidligere tiders eller tidligere regeringers politik".

Blandt fortalere for en undskyldning var det især Nicolaj Willumsen (født 1983) fra Enhedslisten, der siden 2013 talte for, at Danmark skulle undskylde for sin fortid som kolonimagt på øerne.

Fornyet debat i 2017

I årene op til 2017, som markerede 100-året for salget af De Vestindiske Øer til USA, blussede debatten om en officiel undskyldning for slaveriet igen op, ikke mindst fordi der internationalt i stigende grad var kommet fokus på staters brug af officielle undskyldninger som en måde at forholde sig til fortidens overgreb på minoriteter og undertrykte samfundsgrupper.

Statsminister Lars Løkke Rasmussen (født 1964) kom den 1. januar 2017 ind på Danmarks koloniale fortid og spørgsmålet om en undskyldning i sin nytårstale. Her sagde han: "I år er det 100 år siden, Danmark solgte de Vestindiske Øer til USA. Og satte et punktum for et grusomt kapitel i vores historie. Mange af Københavns smukke gamle huse og palæer blev opført for penge tjent på slavers slid og udbytning på den anden side af jorden. Det er ikke en stolt del af Danmarkshistorien. Det er skamfuldt. Og det er heldigvis fortid." Han fulgte senere op på emnet, da han den 30. januar 2017 sendte live på Facebook, mens han viste rundt på statsministerens embedsbolig, Marienborg, der blev bygget i 1700-tallet. Han understregede her, at huset i generationer blev ejet af familier, som havde tjent deres penge i Dansk Vestindien som resultat af slavearbejde.

Statsministerens dobbelte tematisering af Danmarks fortid som slavenation i nytårstalen og på Facebook fungerede som optakt til hans besøg på øerne i dagene omkring den 31. marts 2017 for at deltage i de officielle markeringer af 100-året.

Statsministerens tale ved "Transfer Day"-ceremonien på St. Croix

På selve årsdagen for salget, lokalt kaldet "Transfer Day", holdt Lars Løkke Rasmussen den 31. marts 2017 den længe ventede tale på St. Croix. Trods hans bemærkninger i nytårstalen om, at slavetiden hører fortiden til, var der spekulationer om, hvorvidt han ved denne lejlighed ville give en officiel dansk undskyldning for slaveriet.

I talen fokuserede Lars Løkke Rasmussen på den fælles historie, der binder øerne og Danmark sammen, og hvordan denne historie i Danmark har været idylliseret, hvorimod man på øerne har holdt liv i fortællinger om modstand og oprørere. Oprørerne var de sande helte, ikke de danskere, der igennem tiden er blevet hyldet for at gå foran i ophævelsen af slavehandel og slavehold. Udover at tale om vigtigheden af at udbrede viden om fortiden (bl.a. gennem de digitaliserede arkiver), lagde Lars Løkke Rasmussen også op til en moralsk stillingtagen til undertrykkelse og brutalitet. Han sagde, at der ikke findes nogen retfærdiggørelse for udbytning, og at slaveri er "utilgiveligt", men han kom ikke ind på diskussionen om en undskyldning. Han tilføjede, at fortidens hændelser har haft betydning for forholdene på øerne i dag, og at man ikke kan lave om for fortiden, men at man kan forbedre fremtiden.

Talen lå altså i direkte forlængelse af de signaler, der var givet i nytårstalen: Danmark ville gerne medvirke til en mere nuanceret kollektiv erindring om kolonitiden på øerne og dermed vedkende sig sin rolle i slaveriet, men talen indeholdt altså ingen undskyldning. I talen introducerede Lars Løkke Rasmussen nogle uddannelsesstipendier til studerende fra US Virgin Islands, som kunne tolkes som en måde at sætte handling (og en smule økonomi) bag ønsket om at styrke den fælles fremtid gennem øget viden.

Statsminister Lars Løkke Rasmussen holder tale på Transfer Day på St. Croix, 31. marts 2017. Foto: Statsministeriet.

Alt i alt markerede talen altså ikke nogen ændring i den officielle danske holdning til spørgsmålet om en undskyldning. Statsministerens klare pointering af, at undertrykkelse, udbytning og slaveri ikke kan retfærdiggøres, var dog et markant signal på to måder: Dels kan det ses som en implicit gendrivelse af et almindeligt argument mod officielle undskyldninger, nemlig at man ikke kan dømme fortiden på nutidens præmisser; dels åbnede Rasmussen her for en mere nuanceret tilgang til denne og lignende sager, nemlig at man ikke blot forholder sig til fakta og så 'parkerer' dem som tilhørende fortiden, men også inddrager et moralsk element, der går på tværs af tid og sted. Det sidste er meget underspillet, men kommer dog til udtryk bl.a. i formuleringen om, at fortidens begivenheder har påvirket, hvordan forholdene er på øen nu.

En uofficiel undskyldning

Den 11. juni 2017 afholdtes en Dansk Vestindisk Folkefest på Frederiksberg. Arrangementet var planlagt af den Dansk Vestindiske Kulturambassade og bød udover caribisk mad, musik og dans bl.a. på en kunstauktion og hårfletning for børn samt programpunktet "Den uofficielle undskyldning". Her talte først Jørgen Bøytler på vegne af Brødremenigheden i Danmark. Brødremenigheden var repræsenteret på øerne i kolonitiden og var ifølge Bøytler "aktivt til stede i den periode for at hjælpe slaverne". Tidligere på året have menigheden taget initiativ til en digital underskriftsindsamling med titlen "Forsoning med Jomfruøerne", og nu ønskede Brødremenigheden "at overbringe en undskyldning fra vi [ sic] danskere til det vestindiske folk". Lederen af den lovgivende forsamling på US Virgin Islands, senator Myron Jackson, holdt en svartale, hvor han understregede vigtigheden af at styrke den fælles erindring og arbejde for forsoning. Også lokalpolitikere fra Frederiksberg, bl.a. Pernille Frahm (SF) (født 1954) og repræsentanter for Enhedslisten og Det Radikale Venstre tog ordet og talte for en undskyldning.

# data[].attributes.attachment_link.title
Debatten om en officiel undskyldning for slaveriet i Dansk Vestindien, 1998 -

# data[].attributes.attachment_link.description
Slavehandel og slavehold i Dansk Vestindien, 1673-1848 I årene ca. 1673-1802 var Danmark involveret i trekantshandlen. Danske skibe sejlede til Vestafrika med varer som våben, krudt og brændevin. På Guldkysten (det nuværende Ghana) solgte man varerne og opkøbte tilfangetagne afrikanere. De blev sejlet til De Vestindiske Øer St. Jan, St.

# data[].attributes.attachment_link.description
Her kan du lære om den arv fra kolonitiden, som stadigvæk kan opleves den dag i dag. Om husene, om byerne og om efterkommerne af de mennesker, der byggede den dansk vestindiske koloni - øerne St. Thomas, St. Jan og St. Croix i øgruppen De små Antiller i det Caribiske Hav øst for Mellemamerika.