# data[].attributes.headline
Біблія про походження людини.

# data[].attributes.subject
Біблія про походження людини.

# data[].attributes.body
Релігійне і наукове пояснення походження людини мають свої особливості й відрізняються одне від одного. Релігійна інтерпретація виходить з того, що людина створена Богом за своїм «образом і подобою», тобто спирається на ідею креаціонізму. Наукове пояснення включає ідеї еволюції, теорії антропогенезу, тобто поява людини обумовлена тривалим процесом розвитку органічного світу, становлення і функціонування суспільства.
Історія поглядів на походження та сутність людини має безліч варіантів. Первісні уявлення містяться у міфологічній свідомості. Людина розглядається як прямий нащадок тварин тих чи інших видів, які є її безпосередніми пращурами. Такі погляди відповідно орієнтували систему релігійних вірувань, обрядові дії і поведінку людей, їх світосприймання в цілому. Одним із варіантів пояснення людського походження є давні грецькі міфи. Пантеон богів, їх життя і воля передують появі людей. Існування богів і людей здійснюється у двох паралельних світах, які пов'язані між собою. Цей зв'язок між ними, за міфами, відбувається через шлюбні угоди та дітонародження. Людина походить від Бога, але природне її походження залишається таємницею.
В історії світоглядної думки тисячоліттями панував погляд про органічну належність людини до природного світу, про її природне існування. Вона розглядалася як частка природи, яка підвладна природним закономірностям. У первісних філософських системах домінував погляд, що людина існує у всесвітньому Логосі, є його невід'ємною складовою часткою і залежить від циклів його розвитку.
Проблема походження людини в найбільш категоричній формі чи не вперше була поставлена в релігійній свідомості. В релігійних і філософських джерелах різних народів зафіксовані уявлення про походження людини, її місце та призначення у світі, про сутність людини і співвідношення в ній тілесного й духовного. Спільною у різноманітних поглядах є теза, що людина — істота розумна.
Згодом склалася специфічна галузь знань про людину, яка дістала назву релігійна антропологія.
Для неї характерним є розгляд проблем людини через призму існування надприродної сили та її визначального впливу на долю людини. В іудаїзмі, християнстві, ісламі надприродна сила (Бог) має здатність творити світ і людину з нічого за власною волею. Подібні уявлення властиві й багатьом східним релігіям, в яких інтерпретація походження людини різниться деталями, проте в головному вона збігається. Людина — наслідок творіння. Класична релігійна модель появи людини представлена у священних книгах різних релігій. Так, християнська Біблія подає опис процесу творіння Богом людини: «І сотворив Господь Бог людину із пороху земного, — сказано у Старому завіті, — і дихання життя вдихнув у ніздрі її, і стала людина живою душею» (Буття, 2:7). Далі розповідається, що Бог поселив першу людину по імені Адам в едемському раю, щоб порала та доглядала його (Буття, 2 : 8, 15). Був Адам в раю самотнім, бо серед створених Богом живих істот не мав помічників. Тоді Господь вирішив створити жінку, щоб усунути самотність Адама. Біблія про це розповідає так: «І вчинив Господь Бог, що на Адама спав міцний сон, — і заснув він. І він узяв одно із ребер його, і тілом закрив його місце. І перетворив Господь Бог те ребро, що взяв із Адама, на жінку і привів її до Адама» (Буття, 2 : 21— 22). В цих найдавніших релігійних текстах (IX—VIII ст. до н. є.) зроблена спроба осмислити не лише проблему походження людини, а й її сутність. Складові елементи людської природи, а саме тіло, душа і дух, християнська теологія розглядає як різні складові, що створені різним способом у процесі творіння. Християнство та іудаїзм твердять, що людина завдячує своїм життям не лише сотворінню Богом її тіла з праху земного, а й особливому творчому акту Всевишнього, який чудесним способом наділив людину життям. Цим самим підкреслюється наявність у людині надприродного аспекту, а саме духовності і моральності. В релігійній свідомості людина роздвоюється на матеріальне земне і духовне надприродне начала.
З релігійної точки зору духовне начало — дух, душа, атман — має надприродне походження і є вищим началом. Воно має сок-ральні функції і відображає зв'язок людини з Богом. Теза про те, що Бог дав життя людині через своє дихання, наголошує, на думку богословів, що людина розумна істота і є втіленням Бога. Згідно з християнською антропологією людина є доказом буття Бога, оскільки він наділив її життям і безсмертною душею. Іоан Да-маскін писав, що людина володіє задатками богопізнання, оскільки знання про буття Бога сам Господь заклав у природу людини.
Дні творення світу Богом.

У перший день творіння Господь сказав: «Хай буде світло».
На другий день творіння Господь подивився на Землю. На ній було багато води, яка покривала все. Тоді Господь сказав — і з’явилось блакитне небо, яке наповнилось чистим повітрям і білими хмарами.
На третій день за словом Бога з’явилася суша з-під води; вся вода зібралася в глибокі місця, утворені для цього Богом

Бог знав, що рослинам необхідні світло й тепло. І створив Бог, як говорить нам Біблія, велике яскраве світило — сонце, а для ночі — місяць та зорі. І запалив Бог на небі сонце, аби зігрівати весь світ. Сонце допомагало рости рослинам, розподіляло час за днями, місяцями й роками, а також змінювало пори року на весну, літо, осінь, зиму. Бог створив місяць зі срібним світлом, аби освітлювати ніч. У пітьмі Він розсипав мільярди сяючих зірок. Кожній зірці Бог дав своє ім’я. Це був день четвертий.
П'ятий день- риб і птиць.
Шостий день тварин та перших людей - Адама та Єву.
Д/З Вивчити творення світу.
Написати конспект.

# data[].attributes.headline
§ 2. Початок Великої французької революції кінця XVIII ст

# data[].attributes.subject
§ 2. Початок Великої французької революції кінця XVIII ст

# data[].attributes.headline
Франція напр

# data[].attributes.body
Франція наприкінці XVIII ст. На початку 80-х рр. XVIII ст. Франція
була аграрною країною із 25-мільйонним населенням, серед якого
22 млн осіб становили селяни, 130 тис. — духовенство, 140 тис. — дво-
рянство. У сільському господарстві зберігалися давні традиційні відноси-
ни. Переважна більшість селян були особисто вільними, але земля, якою
вони користувалися, належала сеньйорам. За неї селяни виконували чис-
ленні грошові й натуральні повинності. У промисловості було поширене
мануфактурне виробництво. Промислова революція у Франції ще не від-
булася, машини на підприємствах використовували мало. Активно роз-
вивалася торгівля. Маючи великий флот, Франція отримувала значні
прибутки від торгівлі з колоніями в Африці та Новому Світі. Розвитку
внутрішньої торгівлі заважали митні кордони всередині країни, відсут-
ність єдиної системи міри й ваги.
У 70-х рр. XVIII ст. економічне становище країни погіршилося.
Війни в Європі, у яких брала участь Франція, зовсім спустошили скарб-
ницю. Чимало французьких селян стали жебраками. Час від часу спала-
хували «хлібні бунти» (напади на хлібні лавки та захоплення возів із хлі-
бом), відбувалися виступи проти податкового гніту.
Стани французького суспільства
Перший стан Другий стан Третій стан
Привілейовані Непривілейований
Духовенство Дворянство
Селянство Ремісництво
Наймані робітники Буржуа
Не сплачували податків.
Наділені політичними правами
Сплачували податки.
Позбавлені політичних прав
Населення Франції, як і раніше, зберігало становий поділ. Перші
два стани — духовенство і дворянство — були привілейованими, не спла-
чували податків, мали право володіти землею та брати участь в управлінні
державою. Разом вони складали близько 4 % населення, але володіли тре-
тиною всіх земель. До третього, непривілейованого стану, належали всі
інші верстви населення — селяни, ремісники, наймані робітники, бур-
жуа. Вони сплачували всі податки й не мали політичних прав. Проте іс-
нуючий поділ на стани не відповідав дійсності. У складі духовенства було
вище духовенство, що володіло величезними землями, і нижче духовен-
ство, яке наближалося до третього стану.
Відрізнялося також становище заможного придворного дворянства
та простого службового. Із третього стану вийшла буржуазія — банкіри,
судновласники, підприємці, купці, юристи та інші. Проте вони не впли-
вали на справи в державі.
За політичним устроєм Франція залишалася аб-
солютною монархією. Наявний державний і суспільний
устрій країни називали «старим порядком», в основі яко-
го було поєднано абсолютизм зі становими привілеями ду-
ховенства й дворянства. За правління короля Людовіка XVI
(1774—1792 рр.) ситуація у Франції вимагала рішучих
дій центральної влади. Новий генеральний контролер (мі-
ністр) фінансів Жак Тюрго запропонував королю прогре-
сивну програму реформ, яка передбачала залучення ду-
ховенства й дворянства до сплати податків, ліквідацію
всіх феодальних прав сеньйорів щодо селян, внутріш-
ніх митниць, ремісничих цехів тощо. Проте під тиском
прибічників «старого порядку» реформи не були втілені
в життя, а самого міністра відправили у відставку.
2 Французьке Просвітництво. Французькі просвітителі своєю критикою
«старого порядку» багато зробили для усвідомлення різними вер-
ствами населення необхідності здійснення змін у країні. Вольтер (псевдо-
нім мислителя Франсуа Марі Аруе) (1694—1778) засуджував абсолютизм,
однак вважав владу освіченого монарха корисною для країни. Найбільш
справедливим суспільним устроєм, на його думку, був той, що забезпе-
чував для всіх три основні ідеали — свободу, рівність у правах і повагу
до приватної власності. Католицьку церкву Вольтер рішуче засуджував,
але вважав, що релігію необхідно зберегти для утримання народу в покорі.
Різким противником абсолютизму був Шарль-Луї Монтеск’є (1689—
1755). Найкращим державним устроєм він вважав конституційну монар-
хію з розподілом влади на законодавчу, виконавчу й судову. Держава,
на думку мислителя, мала забезпечити свободу слова, друку, зборів, віро-
терпимість, рівність усіх перед законом і недоторканність приватної влас-
ності. Він наполягав на необхідності відокремлення церкви від держави.
Дені Дідро (1713—1784) був прихильником обмеженої монархії
і також засуджував абсолютизм. Він виступав за усунення майнової нерівності, віротерпимість, недоторканність приватної власності та еко-
номічну свободу. Д. Дідро визнавав існування Бога, але критикував іс-
нуючу релігію й церкву, наполягаючи на створенні нової «природної
релігії».
На відміну від інших просвітителів, Жан-Жак Руссо (1712—1778) вза-
галі відкидав можливість збереження монархії та виступав за створення
демократичної республіки дрібних власників. Він вважав, що всі люди
мають бути рівними в правах, а розміри приватної власності необхідно
обмежити. Ж.-Ж. Руссо не сприймав католицьку церкву, однак визнавав
необхідність релігії як основи людської особистості.
3 Початок революції. Наприкінці 80-х рр. XVIII ст. Францію охопила
гостра економічна, соціальна й політична криза. Зростали ціни,
збільшувалося безробіття, а неврожай 1788 р. спричинив у країні голод.
На скликаних у 1787 р. Людовіком XVI зборах нотаблів було прийнято
рішення запровадити в країні загальний земельний податок з усіх станів,
однак паризький парламент відмовився затвердити це рішення та запро-
понував королю зібрати для цього Генеральні штати (вищі станово-пред-
ставницькі дорадчі збори у Франції), які не скликалися з 1614 р.
5 травня 1789 р. у Версальському палаці Людовік XVI відкрив за-
сідання Генеральних штатів і наказав депутатам затвердити нові подат-
ки. Однак депутати третього стану виступили проти традиції голосувати
за станами («один стан — один голос») і стали наполягати на рівному
та спільному голосуванні всіх депутатів. Депутатів третього стану під-
тримали деякі представники привілейованих верств.
Склад Генеральних штатів (5 травня — 17 червня 1789 р.)
1098 депутатів
Перший стан Другий стан Третій стан
291 депутат 250 депутатів 557 депутатів
84 представники вищого ду
ховенства, інші — від нижчо
го духовенства (сільські пара
фіяльні священики)
Близько 60 представни
ків вищого дворянства,
інші — середнє й дрібне
дворянство
Адвокати, нотаріуси,
лікарі, торговці, ремісники
й невелика група сільських
господарів
Один голос від стану
17 червня 1789 р. Генеральні штати проголосили себе Національ-
ними зборами, що представляли інтереси всіх французів. 20 червня
1789 р. депутати Національних зборів зібралися в залі для гри в м’ячзаприсяглися, що не розійдуться, поки не підготують конституцію країни.
Ця подія вважається початком Великої французької революції кінця XVIII ст.
9 липня 1789 р. Національні збори проголосили себе Установчими,
підкресливши цим свій намір закласти підвалини нового державного ла-
ду у Франції. Тим часом у Парижі ста-
ли поширюватися чутки, що Установчі
збори буде розігнано, навколо міста зо-
середжувалися війська, а гармати коро-
лівської фортеці-в’язниці Бастилії були
націлені на міські квартали. На вулицях розпочалися стихійні мітинги.
14 липня 1789 р. озброєний натовп парижан захопив і зруйнував Басти-
лію, яку вважали символом абсолютизму.
Коли герцог де Ліанкур, головний хранитель гардеробу короля, доповів Людовіку XVI
про захоплення парижанами Бастилії, той вигукнув: «Але ж це бунт!». «Скажіть кра
ще — революція, сір!» — відповів йому герцог. Людовік XVI вирішив піти на по
ступки повсталим, наказав відкликати війська зпід Парижа та визнав Установчі збо
ри. Король відвідав Париж, де з’явився з трикольоровою кокардою (стрічкою
на капелюсі) у нових національних кольорах: червоний і синій були кольорами
Парижа, а білий — кольором Бурбонів.
Упродовж наступних тижнів революційна хвиля з Парижа швидко
поширилася на провінції. Там виборні органи місцевого самоврядування
усунули від влади королівських чиновників і перебрали на себе управлін-
ня. Для підтримання порядку формувалися загони міської міліції, яку
пізніше перетворили на Національну гвардію.
Періодизація Великої французької революції кінця XVIII ст.
Дата Період
20 червня 1789 — 10 серпня 1792 р. Початок революції
10 серпня 1792 — 2 червня 1793 р. Повалення монархії та встановлення республіки
2 червня 1793 — 27 липня 1794 р. Якобінська диктатура
27 липня 1794 — 9 листопада 1799 р. Термідоріанський режим
4 Законодавча діяльність Установчих зборів. Протягом 1789—1791 рр.
Установчі збори здійснили важливі заходи щодо змін у системі ор-
ганізації державної влади у Франції. 4—11 серпня 1789 р. під тиском
селянських виступів, які охопили провінції, було прийнято декрети про
скасування багатьох феодальних повинностей.
26 серпня 1789 р. Установчі збори прийняли «Декларацію прав люди-
ни і громадянина». Вона стала важливим документом, в основі якого були
ідеї французьких просвітителів про невід’ємні природні права людини.
Д/З Написати короткий конспект.
Періоди вивчити!!!!

# data[].attributes.headline
Тема. Покликання людини.

# data[].attributes.subject
Тема. Покликання людини.

# data[].attributes.headline
Господь Бог, Творець Всесвіту і кожної людини, заздалегідь, ще перед нашим народженням передбачає для нас якесь місце в житті людської спільноти, в тому просторі й часі, які Він вибрав для нас. Прекрасним прикладом цього є життя пророка Єремії, про якого кажуть: «Перш ніж ж я уклав тебе в утробі, я знав тебе; і перш ніж ти вийшов з лона, освятив я тебе; пророком для народів я тебе призначив» ( Єр. 1, 5).Тут також варто згадати про роль, яку в житті й покликанні кожної людини відіграють її батько та мати, бо вони також виконують своє дуже важливе покликання. Часом люди дещо легковажно ставляться до подружнього життя, як до чогось буденного, нецікавого, мовляв, людина одружилася, не стала кимсь важливішим – священиком чи монахом. Це неправильний підхід. Бути батьком чи матір'ю, а насамперед творити християнське подружжя – це вже покликання. Коли в християнській сім'ї народжується дитина, батьки повинні серйозно поставитись до того, що Господь доручає їм, цьому чоловікові й цій жінці, належно виховати цю дитину і допомогти їй у свою чергу пізнати своє покликання, докласти зусиль, аби вона усвідомила, що має в житті особливе місце, особливе завдання. Відтак, підростаючи, дитина починає замислюватися над тим, що їй робити в житті, планує, як можна втілити свої бажання, свої ідеали. Вона може бути покликаною до священства, монашества чи, як найчастіше буває, до виконання безлічі інших завдань, що їх потребує людська спільнота, аби задовольнити всі свої оправдані потреби. Це немовби друга надзвичайно важлива фаза, коли людина приймає рішення щодо свого життєвого шляху. У цей період життя зроджується усвідомлення власної гідності, вартості як повноцінного члена людської спільноти, як когось, кому доручено виконати особливе завдання, що його ніхто інший не виконає. На цьому етапі важливо зрозуміти, що це не вибір способу заробітку грошей, а щось значно глибше й цінніше, що, з одного боку, приносить людині задоволення, а з іншого – дає змогу виконати те завдання, яке приготував для неї Господь. Крім „життя у світі”, є ще два види покликання, опрацьовані значно краще. Перше – покликання до священства. Це особливе покликання від Господа для служіння спільноті. Священик покликаний не тільки на те, щоб освячувати свою душу, а передусім щоб служити людям. Для розуміння цього покликання священик має бути солідно підготовленим: прагнути духовного зростання, мати відповідний рівень освіченості, поглиблювати свою культуру. Зі свого боку, люди, яким він служить, повинні розуміти цінність священства, виявляти до цього стану життя відповідну пошану, заохочувати й підтримувати в їхніх стараннях тих молодих людей, у яких виявляє себе покликання до священства. Крім покликання до священства, Господь Бог кличе душі в особливий спосіб бути свідками життя з Богом і в Бозі. Це монахи, монахині – люди, які публічно через свої обіти заявляють, що вони бажають бути носіями чеснот, дуже важливих для християнського життя і будування християнської громади. Таке покликання має два аспекти. З одного боку, це праця над собою, щоб євангельські правди якнайкраще здійснювалися в житті даної особи. А з другого боку, щоб через молитву і виконання євангельських правд служити прикладом для цілої громади, освяченням через молитву, зразком через боговгодне життя. Інколи люди впевнені, що жити побожно, виконувати всі Божі заповіді неможливо. Богопосвячене життя, яке відповідає певним правилам окремої монашої спільноти, має переконати людську спільноту, що євангельські заповіді не є понад наші сили, що ми можемо їх здійснювати – звісно, з Божою допомогою. У прадавній традиції нашої Церкви богопосвячені особи уважаються немовби самим серцем християнської громади.Коли вести мову про покликання як таке, мається на увазі справа, пов'язана з певними вчинками, відповідним способом реалізації свого життя, а не володіння чимось. Незреалізоване покликання несе людині сум, незадоволеність життям, одним словом, - екзистенціальну трагедію. Наше життя є немовби така собі «зебра», з білими та чорними смугами, «святами» і «буднями». Отож, зреалізування особистого покликання - тривалий процес, а не діло одного дня, тижня, місяця... . «Людина, яка розминулась зі своїм покликання, - як зауважує розсудливо Оноре де Бальзак, - нещаслива, вона стає сумною і безрадісною; вона страждає, а страждання озлоблює». Отак!

Тому слухаймо охоче голосу серця, голосу Божого, просімо в Господа ласки розпізнання нашого правдивого покликання, щоб не мандрувати довго без мети притемненими манівцями життя. Тільки Творець допоможе надійно розвіятись неспокійним ілюзіям, подати в руки міцний та надійний факел віри у Нього, Свої невмирущі істини. Ми є учасниками небесного покликання. Мовить старозавітній пророк Ісая: «Господь покликав мене від утроби, від лона матері моєї назвав моє ім'я...» (Іс. 49, 1)

# data[].attributes.subject
Господь Бог, Творець Всесвіту і кожної людини, заздалегідь, ще перед нашим народженням передбачає для нас якесь місце в житті людської спільноти, в тому просторі й часі, які Він вибрав для нас. Прекрасним прикладом цього є життя пророка Єремії, про якого кажуть: «Перш ніж ж я уклав тебе в утробі, я знав тебе; і перш ніж ти вийшов з лона, освятив я тебе; пророком для народів я тебе призначив» ( Єр. 1, 5).Тут також варто згадати про роль, яку в житті й покликанні кожної людини відіграють її батько та мати, бо вони також виконують своє дуже важливе покликання. Часом люди дещо легковажно ставляться до подружнього життя, як до чогось буденного, нецікавого, мовляв, людина одружилася, не стала кимсь важливішим – священиком чи монахом. Це неправильний підхід. Бути батьком чи матір'ю, а насамперед творити християнське подружжя – це вже покликання. Коли в християнській сім'ї народжується дитина, батьки повинні серйозно поставитись до того, що Господь доручає їм, цьому чоловікові й цій жінці, належно виховати цю дитину і допомогти їй у свою чергу пізнати своє покликання, докласти зусиль, аби вона усвідомила, що має в житті особливе місце, особливе завдання. Відтак, підростаючи, дитина починає замислюватися над тим, що їй робити в житті, планує, як можна втілити свої бажання, свої ідеали. Вона може бути покликаною до священства, монашества чи, як найчастіше буває, до виконання безлічі інших завдань, що їх потребує людська спільнота, аби задовольнити всі свої оправдані потреби. Це немовби друга надзвичайно важлива фаза, коли людина приймає рішення щодо свого життєвого шляху. У цей період життя зроджується усвідомлення власної гідності, вартості як повноцінного члена людської спільноти, як когось, кому доручено виконати особливе завдання, що його ніхто інший не виконає. На цьому етапі важливо зрозуміти, що це не вибір способу заробітку грошей, а щось значно глибше й цінніше, що, з одного боку, приносить людині задоволення, а з іншого – дає змогу виконати те завдання, яке приготував для неї Господь. Крім „життя у світі”, є ще два види покликання, опрацьовані значно краще. Перше – покликання до священства. Це особливе покликання від Господа для служіння спільноті. Священик покликаний не тільки на те, щоб освячувати свою душу, а передусім щоб служити людям. Для розуміння цього покликання священик має бути солідно підготовленим: прагнути духовного зростання, мати відповідний рівень освіченості, поглиблювати свою культуру. Зі свого боку, люди, яким він служить, повинні розуміти цінність священства, виявляти до цього стану життя відповідну пошану, заохочувати й підтримувати в їхніх стараннях тих молодих людей, у яких виявляє себе покликання до священства. Крім покликання до священства, Господь Бог кличе душі в особливий спосіб бути свідками життя з Богом і в Бозі. Це монахи, монахині – люди, які публічно через свої обіти заявляють, що вони бажають бути носіями чеснот, дуже важливих для християнського життя і будування християнської громади. Таке покликання має два аспекти. З одного боку, це праця над собою, щоб євангельські правди якнайкраще здійснювалися в житті даної особи. А з другого боку, щоб через молитву і виконання євангельських правд служити прикладом для цілої громади, освяченням через молитву, зразком через боговгодне життя. Інколи люди впевнені, що жити побожно, виконувати всі Божі заповіді неможливо. Богопосвячене життя, яке відповідає певним правилам окремої монашої спільноти, має переконати людську спільноту, що євангельські заповіді не є понад наші сили, що ми можемо їх здійснювати – звісно, з Божою допомогою. У прадавній традиції нашої Церкви богопосвячені особи уважаються немовби самим серцем християнської громади.Коли вести мову про покликання як таке, мається на увазі справа, пов'язана з певними вчинками, відповідним способом реалізації свого життя, а не володіння чимось. Незреалізоване покликання несе людині сум, незадоволеність життям, одним словом, - екзистенціальну трагедію. Наше життя є немовби така собі «зебра», з білими та чорними смугами, «святами» і «буднями». Отож, зреалізування особистого покликання - тривалий процес, а не діло одного дня, тижня, місяця... . «Людина, яка розминулась зі своїм покликання, - як зауважує розсудливо Оноре де Бальзак, - нещаслива, вона стає сумною і безрадісною; вона страждає, а страждання озлоблює». Отак!

Тому слухаймо охоче голосу серця, голосу Божого, просімо в Господа ласки розпізнання нашого правдивого покликання, щоб не мандрувати довго без мети притемненими манівцями життя. Тільки Творець допоможе надійно розвіятись неспокійним ілюзіям, подати в руки міцний та надійний факел віри у Нього, Свої невмирущі істини. Ми є учасниками небесного покликання. Мовить старозавітній пророк Ісая: «Господь покликав мене від утроби, від лона матері моєї назвав моє ім'я...» (Іс. 49, 1)

# data[].attributes.body
Д/З Написати короткий конспект

# data[].attributes.headline
Причини,привід і початок Першої світової війни.

# data[].attributes.subject
Причини,привід і початок Першої світової війни.

# data[].attributes.body
Виникнення Першої світової війни (серпень 1914 - листопад 1918 рр.) було не випадковим.

Вона була закономірним результатом гострих суперечностей між великими світовими державами. Ще в 1879 р. Німеччина уклала військовий союз з Австро-Угорщиною, а в 1882 р. - з Італією. Так виник Троїстий союз, до якого згодом приєдналася Туреччина. У 1904-1907 рр. сформувався союз Англії, Франції і Росії - Антанта.

Головним був англо-німецький економічний, військово-морський і колоніальний антагонізм. Німеччина мріяла захопити значну частину колоній Англії. Обидві країни, ведучи боротьбу за перевагу на морях, нарощували свої військово-морські сили. Франко-німецькі суперечності почалися через землі, відібрані у Франції після франко-прусської війни 1870-1871 рр.

Особливої гостроти набули суперечності великих країн на Балканах і Близькому Сході. Німеччина намагалася розширити тут сферу свого впливу, а Австро-Угорщина після анексії Боснії та Герцеговини готувалася захопити Сербію. Росія прагнула зберегти і розширити свої політичні позиції на Балканах, захопити протоки і Константинополь, Західну Україну.

Безпосереднім приводом до розв'язання світової війни стало вбивство спадкоємця австро-угорського престолу ерцгерцога Франца Фердинанда 28 червня 1914 р. у боснійському місті Сараєво. Цей замах був терористичним актом помсти за пригнічення, якого зазнавало слов'янське населення від Австро-Угорщини. Зразу після сараєвського вбивства Німеччина посилено підштовхувала Австро-Угорщину до війни проти Сербії. Австро-Угорщина пред'явила Сербії ультиматум, і хоча в цілому його було прийнято, Австро-Угорщина оголосила Сербії війну. У відповідь Росія, як гарант незалежності Сербії, розпочала загальну мобілізацію, після чого Німеччина оголосила їй війну. Далі у війну вступили Англія та Франція.

У перші дні війни про свій нейтралітет оголосили Болгарія, Греція, Іспанія, Португалія, Голландія, Данія, Швеція, Норвегія, США, Італія, Румунія, Туреччина, а також більшість країн Латинської Америки. Проте Туреччина на другий день війни підписала таємний договір з Німеччиною і пропустила через Дарданелли два німецьких крейсери і кілька допоміжних суден, що значно посилило турецький флот на Чорному морі.

Як тільки розпочалася війна в Європі, Японія дійшла висновку, що настав час для вторгнення в Китай і встановлення панування на Тихому океані. Спочатку вона пред'явила Німеччині ультиматум, щоб та відвела з японських і китайських вод німецькі військово-морські сили. Так як Німеччина відмовилася прийняти ультиматум, Японія оголосила їй війну й обложила фортецю Циндао, яку та орендувала в Китаї. Японія також захопила у німців Маршалові, Каролінські та Маріанські острови.

Таким чином, війна стала світовою. Понад чотири роки тривала ця жахлива бійня, в яку були втягнуті 36 країн з населенням понад 1,5 млрд. чоловік, тобто 75% населення земної кулі. В армії воюючих країн було мобілізовано понад 73 млн. чоловік.

Стратегічні плани кожної держави у цій війні визначалися її військово-економічним потенціалом і цілями, які дана країна намагалася досягти. Німецький план виходив із неминучості війни на два фронти - проти Франції та Росії. Його основна ідея полягала в тому, щоб спочатку розбити Францію. На Східному фронті основний тягар боротьби з Росією мала нести Австро-Угорщина до того часу, поки не буде розгромлена Франція.

Стратегічний план Франції базувався на розумінні військової та економічної переваги Німеччини. Тому цей план в основі своїй був пасивно-очікувальним. Але Франція намагалася повернути Ельзас і Лотарингію, і це штовхало її до активних дій. Звідси і непослідовність оперативно-стратегічних дій.

Англійський генеральний штаб передбачав надіслати в Європу незначну експедиційну армію. При цьому дії союзних військ не були погоджені, що давало можливість Німеччині наносити удари противникам поодинці.

Росія насамперед прагнула розгромити Австро-Угорщину, тому проти неї було кинуто чотири із шести розгорнутих активних армій. Другим завданням були наступ у Східній Пруссії і вихід на допомогу союзній Франції.

Перша світова війна велася у багатьох регіонах земної кулі. Утворилося до двох десятків фронтів, проте основними були Західноєвропейський фронт, де німецькі війська вели втну проти англо-французьких військ, та Східноєвропейський, де російські війська протидіяли австро-угорській і німецькій арміям. Всі інші фронти (Балканський, Закавказький, Аравійський, Австро-Італійський та ін.) були другорядними.
Д З Написати конспект.

# data[].attributes.headline
Самостійна робота.

# data[].attributes.subject
Самостійна робота.

# data[].attributes.body
Відповісти на запитання:
1.В яких роках відбулися революції"Весна народів"?
2.Роки Першої Світової війни.
3.Роки Другої світової війни.