# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אף ממזר לא ניצח אי-פעם במלחמה כי מת עבור ארצו. הוא ניצח אותה על-ידי כך שגרם לממזר טיפש מסכן אחר למות עבור ארצו.
ג'נרל ג'ורג' ס. פטון

האמרה הזו, כנראה המפורסמת ביותר, של 'דם ואומץ הזקן' היא לא עוד אחת מהתבטאויותיו ה"צבעוניות" של פטון; היא הרבה יותר מזה - זו ההגדרה בסיסית של תפקיד הלוחם: להרוג את האויב ולשרוד כדי להמשיך להילחם.

על אמת זו שופכת אור חדש פארסה מן הזמן האחרון, כאשר 45 נשים בכושר גבוה שנבחרו באופן מיוחד כדי להשלים את תוכנית האימונים של יחידת העלית הריינג'רס ושל קציני חיל הנחתים, נכשלו באופן גורף במשימה. הנשים הללו היו חלק מהמאמץ לעמוד בדד-ליין של שנת 2016, שקבע כי כל התפקידים הקרביים בצבא ארה"ב, כולל הכוחות המיוחדים, ייפתחו עבור נשים - יוזמה שנולדה מתוך אידיאולוגיה ומאתגרת את המציאות.

הצבת נשים בתפקידי לחימה בחזית אינה הוגנת עבור הגברים שאמורים לסמוך עליהן, ואינה הוגנת עבור הנשים שיימצאו את עצמן בעמדת נחיתות קטלנית ומתמשכת. כאשר אנו שולחים את חיילינו לקרב אנו צריכים להעניק להם את הסיכוי הטוב ביותר להצלחה והישרדות. ובזמן שנשים שוות או טובות יותר מגברים בתפקידים רבים, הן פשוט לא מגיעות לרף הנדרש כאשר מדובר בקרב. החלפת גברים בנשים, שהתאמתן לתפקידים קרביים נמוכה בהרבה, היא מעשה חסר-הגינות, לא-מוסרי ומיותר לחלוטין.

מחקר ממשלתי בריטי שנערך לאחרונה מצא כי יחידות קרביות מעורבות הן "בעלות יכולת שרידות נמוכה יותר", "קטלניות פחות", ובעלות יכולת מוגבלת להצבה בזירות לחימה. מחקר זה, לצד מחקרים רבים מספור שנערכו במהלך 40 השנים האחרונות, מוכיח כיצד היכולות הקרביות נוטות באופן כה קיצוני לטובת גברים, עד שהפער פשוט בלתי-ניתן לגישור. כפי שהגדירה זאת קפטן לורן סרנו מחיל הנחתים, במאמרה ב- Marine Gazette מספטמבר 2014: "ההכרה בכך שנשים שונות (לא רק פיזית) מגברים היא אמת קשה, המשחקת תפקיד עצום בדיון הזה".

מנמיכים סטנדרטים בשם השוויון

לפני שנבדוק את העובדות העוטפות את אותה "אמת קשה" של קפטן סרנו, נבחן את שלושת הטיעונים העיקריים בעד שליחת נשים לקרב.

הטיעון הראשון והנפוץ ביותר אומר פחות-או-יותר את הדבר הבא: "אינני בטוח שזה רעיון טוב, אבל אם נשים יכולות לעמוד באותו סטנדרט כמו גברים אז אני משער שיש לאפשר להן להילחם, ולו בשם ההוגנות".

אלא שניסיון האינטגרציה האגרסיבי שערך צבא ארה"ב במהלך 40 השנים האחרונות הוכיח שנשים אינן עומדות באותם סטנדרטים קפדניים כמו גברים. בתגובה לקושי הטמיעו בצבא סטנדרטים שונים עבור נשים, במקביל להנמכת הסטנדרט הנדרש מגברים. בשנת 2011 נערך מחקר עבור בית-הספר למחקרים צבאיים מתקדמים של צבא ארה"ב בנושא הדרישות הפיזיות למקצועות שונים בצבא. כך קובע המחבר ד"ר וויליאם גרגור:

שירותי הביטחון, בייחוד הצבא, הרחיבו את ההתמחויות הצבאיות המקצועיות ופתחו אותן עבור נשים אך ורק בשם השוויון החברתי ותוך תשלום מס שפתיים בלבד למוכנות הקרבית ... מחקרים של הצבא עצמו מצביעים על כך שרוב מוחלט של נשים אינו מגיע לרף המסה הדרוש כדי לעמוד בדרישות הכוח הפיזי להתמחויות צבאיות כבדות וכבדות מאוד.

אך הצבא ממנה נשים למקצועות הללו בכל מקרה.

אילו משקלים נשים מתקשות לשאת? "ישנם מספר תפקידי שדה קרביים שמאתגרים חיילות", הסביר הגנרל בדימוס בארי מק'אפרי: "נשיאת מיכלי מים ודלק של 5 גלונים [כ-19 ליטר]; החלפת צמיגים של רכבים כבדים ורחבים משוריינים; נשיאת ציוד לחימה ותחמושת במשקלים של 100 פאונד [כ-45 ק"ג] ומעלה בפעולות צבאיות ממושכות; נשיאת אלונקות עם חיילים פצועים; ועבודה פיזית של חפירה בעמדות לחימה". ( מחקר אחר של איליין דונלי בשם "בונים צבא מעורב", שפורסם בשנת 2007 ב- Duke Law Journal, סוקר בפירוט את מאמציו המוטעים של צבא ארה"ב לשילוב מגדרי, וכולל פרטים וציטוטים המוכיחים כיצד סטנדרטים כפולים ויחס מועדף פוגעים בצבא שלנו.)

מי שמחפש הוכחה לכך ששילוב נשים בלחימה משמעותו סטנדרטים נמוכים יותר לנשים וגברים כאחד, די שישמע את דבריו של ראש המטות המשולבים הנוכחי, גנרל מרטין דמפסי, משנת 2013: "אם אנו אכן מחליטים שסטנדרט מסויים הוא כה גבוה שנשים לא יוכלו לעמוד בו, כעת העול מוטל על הצבא להשיב לשר: מדוע הוא כה גבוה? האם הוא באמת צריך להיות כה גבוה?". בהתחשב באווירה הפוליטית הנוכחית והיעדר האומץ המוסרי של המנהיגים הצבאיים והפוליטיים שלנו, אין ספק שהסטנדרטים הללו ייבחנו מחדש ויאומצו אחרים, קפדניים פחות.

הבעיה מחריפה בשל העובדה שגם הסטנדרטים של הקשיחות הפיזית והפסיכולוגית של גברים בצבא במגמת ירידה. הצבא כולו - אפילו האימונים הבסיסיים - נעשה עדין יותר ומתחשב יותר, בין היתר כחלק מהדרישה להכיל נשים. באחת הדוגמאות היותר מגוחכות לכך, מדריכי אימונים צבאיים נדרשו ללבוש "בטני אמפתיה" ושדיים מלאכותיים כדי שיוכלו להביע יותר הזדהות עם נשים בהריון. מדריכי האימונים של היום נחמדים יותר ממה שהיו בעבר, אך המהירות שבה אנו מוותרים על שיטות הכשרת חיילים שהוכחו כיעילות היא פזיזות שאין כדוגמתה.

אפקטיביות נמוכה: המספרים מדברים בעד עצמם

טיעון נפוץ נוסף הוא שנשים כבר ממילא מתות באזורי לחימה, כך שרק הוגן להפוך את מה שמתרחש בשטח לרשמי. אך הדיון איננו על ההקרבה העילאית שעשו 144 נשים שנהרגו באזורי לחימה מאז ה-9.11, אלא על האפקטיביות של נשים במשימה מסוג אחר - הפגנת יכולות לחימה, הריגת האויב והישרדות בקרב כדי להמשיך ולהילחם. את הנשים שמתו בשירות המדינה יש להוקיר, אבל לא באמצעות הגדלת הסיכויים שגברים ונשים נוספים המשרתים בצבא ימותו.

כפי שכתבה הנחתת לשעבר ג'וד עדן ב- Military Review באפריל 2015, "שהות באזורי לחימה, מסוכנת ככל שתהיה, עדיין רחוקה שנות-אור ממשימות התקפיות מדלת לדלת שמבצעות היחידות הקרביות". למות בתאונה או כתוצאה ממטען נפץ זה עניין שונה לחלוטין מהתמדה בסיורים קרביים תובעניים מבחינה פיזית, בהם החיילים נדרשים לשאת משאות של 140-60 פאונד [63-27 ק"ג], המאתגרים אפילו את הגברים החזקים ובעלי הסיבולת הגבוהה ביותר. המוכנות למות עבור המדינה שלך היא נעלה וממלאת תנאי הכרחי עבור חיילים אפקטיביים בקרב, אבל היא רחוקה מלהספיק.

הטיעון השלישי: בתרבויות וזמנים אחרים נשים השתתפו בקרבות כמו גברים. בתקופה המודרנית מדגישים את ישראל לעתים קרובות כדוגמה לנשים שממלאות באופן מוצלח תפקידים קרביים. אך המצב במדינת ישראל כמעט אינו דומה כלל למצב בארצות-הברית: היא מוקפת באומות עוינות שיחס האוכלוסייה ביניהן עומד על יותר מ-20 ל-1. למרות זאת, בשל סיבות רבות שחלקן הוזכר לעיל, נשים לא לוקחות יותר חלק ביחידות קרביות של צה"ל המשרתות בחזית הלחימה. נכון שמדינות כמו ישראל ורוסיה בעבר, ובצבא הכורדי בימינו, נאלצו בשל נסיבות קשות להסתמך על נשים כדי שיגנו על עצמן, על ילדיהן ועל בתיהן מפני פולשים ברבריים, אך אנו לא נמצאים במצב כזה.

מדוע אם כן גברים ונשים מתפקדים בצורה כל כך שונה במשימות בעלות אופי קרבי? ראשית, פיזיולוגית ופסיכולוגית, נשים וגברים שונים באופן מובהק. גברים הם לא סתם נשים גדולות עם "צנרת" מסוג אחר. דם של גבר מכיל 12-10 אחוז יותר חמצן לליטר מדם של אישה; ה- VO2 Max של גברים, מידת הצריכה המקסימלית של רמת החמצן, גבוהה ב-60-40 אחוז מזו של נשים. גבר בכושר ממוצע שוקל כ-23 אחוז יותר, מסת השרירים שלו גבוהה ב-50 אחוז, והוא נושא 10 אחוז פחות מסת שומן מאישה ממוצעת. בהשוואה של אחד לאחד, לגברים יש גולגולת עבה יותר, צוואר עבה וחזק יותר, לב גדול יותר בכ-17 אחוז ועצמות גדולות וצפופות יותר. למרות שהם כבדים יותר, הקפיצה האנכית של גברים גדולה בכמעט 50 אחוזים מזו של נשים.

במונחים של רפלקסים וזמן תגובה, הביצועים של גברים גבוהים באופן משמעותי משל נשים. מחקרים מצביעים על כך שהסבירות שגברים יפעלו במצבים של סכנה מיידית "גבוהה יותר מאשר לנשים". בנוסף, ישנה סבירות גבוהה יותר שנשים יחוו מחלת נסיעה וורטיגו. הסיכוי שנשים יפתחו הפרעה פוסט-טראומטית גבוה בהרבה מאשר אצל גברים, והן צפויות לסבול מהסימפטומים שלה במשך זמן ארוך יותר. על אף היכולת המיוחדת-מגדרית של נשים לסבול כאבי הריון ולידה, " מחקר אחר מחקר" קובע באופן חד-משמעי שלגברים יש סיבולת כללית גבוהה יותר לכאב מאשר לנשים.

כל אחד ואחד מההבדלים הנזכרים לעיל יכול להיות ההבדל שבין חיים למוות. בסביבת קרב, ההבדלים בין גברים לנשים במהירות, בכוח, בסיבולת, בקלות התנועה, בגמישות הפיזית ובעמידות הפסיכולוגית מציגים פער בלתי ניתן לגישור - וההשפעה על שדה הקרב היא דרמטית.

יחידות מעורבות יהיו גם איטיות יותר הן בכניסה לקרב והן בנסיגה טקטית. ישנה סבירות גבוהה יותר שהן יסבלו מפציעות פיזיות והפרעות פוסט-טראומטיות. גברים יעמידו את עצמם בסכנה בניסיון לסייע לנשים להתגבר על מכשולים שהם עצמם יכולים להתגבר עליהם ללא עזרה. פגיעות ראש או אירועי זעזוע אחרים שגבר יכול להתנער מהם יהממו נשים ואף יגרמו לחוסר-הכרה. כך ייפגעו סיכויי ההישרדות של נשים ושל יחידותיהן, במיוחד בקרבות פנים-אל-פנים. בנוסף לכך, היחידות יאלצו להתמודד עם בעיות היגיינה נשית, שיפחיתו באופן ניכר את היעילות שלהן.

זו לא רק תיאוריה: מחקר צבאי אחד שהתמקד במלחמת המפרץ השנייה מצא כי הסיכוי של נשים לסבול ממחלות ופציעות שאינן קשורות בקרב גבוה פי שניים, וכך גם הסיכוי שיזדקקו לפינוי רפואי אל העורף. מבחינה היסטורית, מסיבות שונות, פי שלושה עד ארבעה נשים לא נשלחות לפעילות מבצעית אלא נשארות בארה"ב. נשים סובלות משברי מאמץ ופציעות ברצועות הצולבות (ACL) בשיעורים גבוהים פי כמה וכמה מגברים. כל אלו פוגעים במוכנות הצבאית ומגדילים את העלויות. העובדה שלמרות זאת אנו עדיין מסוגלים להביס יריבים פחותים בהרבה מחטיאה את הנקודה - יותר מחיילינו ימותו והיחידות הקרביות שלנו תהיינה מוכנות פחות.

מזה עשרות שנים שהצבא מנסה לגבש תוכניות שתסגורנה את הפערים הללו - ללא הצלחה. מחקר של 'האגודה המלכותית לרפואה' על הצבא הבריטי מצא שהפציעות בקרב נשים זינקו "כאשר הן לקחו על עצמן לעבור את אותם אימונים מפרכים של הטירונים הגברים". המסקנה הסופית של המחקר הייתה שנשים נוטות להשתחרר מהצבא עם כאבי גב, פציעות בגידים ושברי מאמץ פי שמונה מעמיתיהן הגברים. ואכן, מחקרים רבים מראים שאימונים קפדניים רק מרחיבים את הפער שבין נשים לגברים.

כל זאת, ועדיין לא הגענו לסוגיית לכידות היחידה. אם חייתם בעולם הזה יותר משני עשורים, אתם יודעים שחלק מן הגברים והנשים שעובדים יחד במגורים צפופים יתאהבו ויפתחו מערכות יחסים שישפיעו על המשמעת והמורל ביחידה. אפילו גברים ונשים בוגרים וממושמעים במיוחד רגישים לכך. צבא ארה"ב כבר מוצף בבעיות משמעת ומורל כתוצאה מיחסי גברים-נשים. קפטן סרנו, הנזכרת לעיל, העידה כי "מפקדי מחלקות ביחידות משותפות כבר נאלצים להתמודד עם כמות עצומה של דרמות, הריונות ומין במגורי היחידה". השיבוש הבלתי-נמנע הזה מביא ליחידות שהן פחות קטלניות ופחות שרידותיות.

התקינות הפוליטית סותמת פיות

הלחץ לשלוח נשים לקרב מוּנע מעמדה פמיניסטית רדיקלית ומאותגרת מציאות. למרבה הצער, השפעתה בתקשורת, בתעשיית הבידור, באוניברסיטאות ובפוליטיקה העניקה בסיס עצום של כוח פוליטי שהגיע ללב ליבו של הצבא. הנחתת לשעבר ג'וד עדן סיכמה זאת היטב: "מנסיוני, פמיניזם ותקינות פוליטית כל-כך נפוצים בצבא עד-כדי-כך שגברים משתדלים באדיקות לא לפגוע ברגשות הנשים. מנהיגים צבאיים לא יכולים להרשות לעצמם אפילו להרהר באמת: נשים אינן חזקות ואתלטיות כמו גברים". קצינים בצבא מבינים ששיח כן על הבעיות של נשים בקרב יכול לחסל קריירה, בזמן שהצבת מטרות מגדריות לפני כל דבר אחר יכולה להיות מקפצה מקצועית.

אם כן, לפנינו מקרה מודרני של "בגדי המלך החדשים". אך במהלך העשורים האחרונים התפשרו כל-כך הרבה על האמת וקריירות קודמו על-ידי הסתרה או טשטוש של סוגיות השילוב המגדרי בצבא, שצריך יותר מקול אחד קטן שעומד מנגד וצועק "עצרו!". לשם כך צריך אופוזיציה ממוקדת שתורכב מקשת רחבה של פוליטיקאים, שיהיה להם האומץ לראות מעבר לכותרות ב-'ניו יורק טיימס' או ב-CNN.

"העובדה שהקונגרס מאמץ את השינוי הזה ללא דיון אינה קידמה", כתבה הפובליציסטית קת'לין פארקר ב'וושינגטון פוסט'. "זו התרשלות במילוי התפקיד וגם, כמעט מתבקש לומר, מרמז על פחדנות". הדממה סביב הנושא הזה בקונגרס הנשלט על-ידי רפובליקנים מחרישת-אזניים.

הררי הראיות הקיימות מספקים בסיס מצויין לשימוע ציבורי על מסע-הצלב השגוי הזה. ללא-ספק, שימועים כאלו יסעירו את התקשורת והאקדמיה. אך העובדה שהם לא מתקיימים מציבה את הפוליטיקה לפני חיי הנשים והגברים הצעירים.

________
מייק פרדנבורג כתב בעבר עבור ה'נשיונל רוויו', 'קליפורניה פוליטיקל רוויו' וה'סאן דייגו יוניון טריביון'. הוא הנשיא המייסד של מכון אדם סמית' בסאן דייגו, מרכז מחשבה שמרני וועד פעולה פוליטי (PAC). © כל הזכויות שמורות למגזין ה'נשיונל רוויו'. אנו מודים למערכת האתר על הרשות לתרגמו.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
מייק פרדנבורג

# data[].attributes.attachment_link.title
נשים ביחידות קרביות - רעיון גרוע ומסוכן

# data[].attributes.attachment_link.description
אף ממזר לא ניצח אי-פעם במלחמה כי מת עבור ארצו. הוא ניצח אותה על-ידי כך שגרם לממזר טיפש מסכן אחר למות עבור ארצו. ג'נרל ג'ורג' ס. פטון האמרה הזו, כנראה המפורסמת ביותר, של 'דם ואומץ הזקן' היא לא עוד אחת מהתבטאויותיו ה"צבעוניות" של פטון; היא הרבה יותר מזה - זו ההגדרה בסיסית של תפקיד הלוחם: להרוג את האויב ולשרוד כדי להמשיך להילחם.

# data[].attributes.body
https://www.maariv.co.il/news/military/Article-744344

# data[].attributes.body
https://m.yediot.co.il/Articles/5842586

# data[].attributes.body
https://www.israelhayom.co.il/article/532001

# data[].attributes.body
https://mida.org.il/2015/07/28/%D7%A0%D7%A9%D7%99%D7%9D-%D7%91%D7%99%D7%97%D7%99%D7%93%D7%95%D7%AA-%D7%A7%D7%A8%D7%91%D7%99%D7%95%D7%AA-%D7%A8%D7%A2%D7%99%D7%95%D7%9F-%D7%92%D7%A8%D7%95%D7%A2-%D7%95%D7%9E%D7%A1%D7%95/

# data[].attributes.body
https://www.idi.org.il/parliaments/22242/22247

# data[].attributes.body
https://www.maariv.co.il/journalists/Article-728354

# data[].attributes.body
https://www.chotam.org.il/2104

# data[].attributes.headline
הגוף הנשי לא בנוי ללחימה

# data[].attributes.subject
הגוף הנשי לא בנוי ללחימה

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי

# data[].attributes.attachment_link.title
כאן דעה | הגוף הנשי לא בנוי ללחימה קרבית