# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Piramide su jedino preživjelo od sedam čuda antičkoga svijeta, nezaobilazan simbol Egipta i ljudske civilizacije općenito. Unatoč činjenici da su one jedna od najviše istraživanih građevina na Zemlji, piramide i dalje skrivaju mnoge tajne. Ona koja privlači najviše medijske pozornosti vjerojatno je tajna njihove izgradnje. Mnogo se raspravljalo i još uvijek se raspravlja o tome kako su ljudi primitivnom tehnologijom uspjeli izgraditi tako velebnu građevinu. Na to pitanje su pokušali dati odgovor već stari Grci, koji su smatrali da su to mogli napraviti samo pomoću vojske robova. Ta je predodžba zatim prihvaćena bez znatnijeg kritičkog propitkivanja te se usadila duboko u popularnu kulturu. Međutim, novija arheološka otkrića upućuju na to da je ta predodžba pogrešna barem u slučaju Velike piramide u Gizi. Između ostalog, 1990. su pronađene grobnice radnika koji su izgradili Veliku piramidu. Postojanje tih grobnica i njihovo uređenje jasno upućuju na to da u njima nisu pokopani robovi - robovi sigurno ne bi bili pokopani uz takve počasti. Nadalje, pronađeni su ostatci hrane koje su radnici jeli. Riječ je o velikim količinama govedine i ovčetine, što si robovi također nikako ne bi mogli priuštiti. Usprkos činjenici da je u starom Egiptu doista bilo mnogo robova, glavni pokretač izgradnje piramida očito nije bila opresija i robovski rad. Posao su obavili profesionalni i dobro plaćeni radnici. Unatoč tome, rad na piramidama bio je težak i iscrpljujući - na kosturima sahranjenih radnika pronađeni su znakovi artroze i radnih ozljeda.

Piše: Boris Blažina

Komentari

# data[].attributes.attachment_link.title
Je li piramide izgradila vojska robova? | Povijest.hr

# data[].attributes.attachment_link.description
Piramide su jedino preživjelo od sedam čuda antičkoga svijeta, nezaobilazan simbol Egipta i ljudske civilizacije općenito. Unatoč činjenici da su one jedna od najviše istraživanih građevina na Zemlji, piramide i dalje skrivaju mnoge tajne. Ona koja privlači najviše medijske pozornosti vjerojatno je tajna njihove izgradnje.

# data[].attributes.body
Martin Luther King, Ja imam san

# data[].attributes.attachment_link.title
I Have a Dream speech by Martin Luther King .Jr HD (subtitled)

# data[].attributes.body
Josipa Odžak

# data[].attributes.attachment_link.title
Sloboda je sposobnost upravljanja samim sobom

# data[].attributes.body
Paola Salapić

# data[].attributes.body
Sloboda je kada letiš kao ptica slobodna bez ograničenja i sputavanja.

# data[].attributes.body
Jelena Vrdoljačić

# data[].attributes.body
Marin Dugeč

# data[].attributes.attachment_caption
U Kini se događa nezapamćen genocid nad muslimanima: U logorima milioni ljudi

# data[].attributes.body
Josipa Odžak

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Foto: Hotan Prefecture, Xinjiang

Kina je u posljednje tri godine tajno izgradila mnoštvo novih logora i zatvora te dramatično pojačala kampanju protiv muslimanskih manjina u toj zemlji, iako je u javnosti tvrdila da su svi zatočenici pušteni na slobodu.
Izgradnja ovih logora s visokom zaštitom, od kojih neki mogu prihvatiti desetine hiljada ljudi, signalizira radikalan pomak od prethodne upotrebe javnih ustanova, poput škola i penzionerskih domova, do ogromne i stalne infrastrukture za masovno pritvaranje.
U najopsežnijoj istrazi kineskog sistema logora korištenjem javno dostupnih satelitskih snimaka, skupa sa desetak intervjua s bivšim zatočenicima, BuzzFeed News identificirao je više od 260 centara izgrađenih od 2017. godine. Postoji barem jedan u gotovo svakoj oblasti na krajnjem zapadu regije Ksinjiang (Xinjiang). Za to vrijeme, pokazuje istraga, Kina je uspostavila rašireni sistem za zadržavanje i zatvaranje stotina hiljada ujgurskih, kazahstanskih i drugih muslimanskih manjina u ono što predstavlja najveće zatvaranje etničkih i vjerskih manjina od Drugog svjetskog rata.

Foto: Baid Maps

Ovi objekti, uključujući nekoliko izgrađenih ili značajno proširenih u posljednjih godinu dana, dio su vladine kampanje za masovno zatvaranje više od milion ljudi, koja je započela krajem 2016. godine. Te godine Čen Kuanguo (Chen Quanguo), najviši zvaničnik u regiji i šef Komunističke partije kojeg je SAD nedavno sankcionirao zbog kršenja ljudskih prava, također je stavio muslimanske manjine, više od polovine stanovništva od oko 25 miliona, pod stalni nadzor preko kamera za prepoznavanje lica, praćenja mobitela i kontrolnih punktova. Također su izloženi mnogim drugim zlostavljanjima, u rasponu od sterilizacije do prisilnog rada.
- Ljudi žive u užasu na ovim mjestima - rekla je 49-godišnja Ženišan Berdibek (Zhenishan Berdibek), koja je veći dio 2018. godine bila zatvorena u logoru u regiji Tašeng (Tacheng).
- Neki mlađi ljudi nisu bili tako tolerantni kao mi, plakali su i vrištali - dodala je.

Ali Berdibek, koja je liječena od karcinoma, nije mogla sačuvati snagu. Dok je gledala kako se mlađe žene odvlače u samicu, izgubila je nadu.

- Htjela sam umrijeti u kampu - kazala je.
BuzzFeed News identificirao je 268 novoizgrađenih centara unakrsnim referenciranjem nepokrivenih područja na Baidu Mapsu, alatu sličnom Google Mapsu koji se koristi u Kini. Ti su prostori često sadržavali više centara za zatvaranje ljudi.

Foto: Baid Maps

Kao odgovor na detaljne upite, kao i na listu GPS koordinata otkrivenih objekata, iz kineskog konzulata u Njujorku saopćili su da pitanje koje se tiče Ksinjianga, ni na koji način nije u vezi s ljudskim pravima, religijom ili etničkom pripadnošću, već je riječ o borbi protiv nasilnog terorizma i separatizma, dodavši da je neosnovana laž da je u regionu zatvoreno milion Ujgura.

Novi objekti raštrkani su po svim naseljenim predjelima regije, a nekoliko je dovoljno velikih da primi najmanje 10.000 zatvorenika.
Korištenje WhatsAppa, koji je u Kini zabranjen, održavanje veza sa porodicom u inostranstvu, prakticiranje religije i posjećivanje stranih internet-stranica su prekršaji zbog kojih su muslimani zatvarani u logore, što dokazuju ranije objavljivani dokumenti i svjedočenja bivših zatočenika. Budući da vlada logore ne tretira kao dio pravosudnog sistema i nijedno od navedenih aktivnosti nije krivično djela prema kineskom zakonu, niti jedan pritvorenik nije službeno uhapšen ili optužen za zločin, a kamoli da mu je suđeno.
Ljudi zatvoreni u kampovima rekli su za BuzzFeed News da su podvrgnuti mučenju, izgladnjivanju, zatvaranju u pretrpane prostore, u samnice, prisilnoj kontroli rađanja i nizu drugih zlostavljanja. Rekli su da su provedeni kroz programe ispiranja mozga, izloženi Komunističke partije te da su primoravani da govore samo na kineskom jeziku. Neki bivši zatočenici rekli su da su bili prisiljeni na rad u tvornicama bez plaćanja.
Muslimanske manjine mogu biti kažnjene zbog objava na društvenim medijima. Ali, satelitski snimci koji se prikupljaju od nezavisnih provajdera, ostaju van okvira vladine cenzure. Ponekad iscure i druge vrste dokaza. U septembru se pojavio videosnimak koji su napravile bespilotne letjelice na kojima se vidi na stotine muškaraca sa povezima preko očiju, obrijanih glava i zavezanih ruku iza leđa, noseći prsluke na kojima je pisalo "pritvorni centar Kashgar".
Kineska vlada žestoko je kažnjavala kulturne izričaje manjina, od obrazovanja na kazahstanskom i ujgurskom jeziku do prakticiranja islama van džamija pod kontrolom države. Ovo je, u kombinaciji s prisilnim sterilizacijama, navelo neke kritičare da kažu da se ova kampanja prema međunarodnom pravu kvalificira kao genocid.

# data[].attributes.attachment_link.title
U Kini se događa nezapamćen genocid nad muslimanima: U logorima milioni ljudi

# data[].attributes.attachment_link.description
Foto: Hotan Prefecture, Xinjiang Kina je u posljednje tri godine tajno izgradila mnoštvo novih logora i zatvora te dramatično pojačala kampanju protiv muslimanskih manjina u toj zemlji, iako je u javnosti tvrdila da su svi zatočenici pušteni na slobodu.

# data[].attributes.body
Josipa Bakotić

# data[].attributes.body
Oko 8,4 miliona djece u svijetu su robovi, a mnoga od njih su prisiljena na rad.

# data[].attributes.attachment_caption
Komunizam je u svijetu odnio više od 100 milijuna ljudskih žrtava, a u Jugoslaviji 1,172.000! - narod.hr

# data[].attributes.body
Jedno od najmračnijih vremena ljudske povijesti desio se nakon drugog svjetskog rata, ljudi su bili ubijani jer su imali drugačija mišljenja i stavove od vodećih ljudi, nisu imali nikakvu slobodu

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
U studenom 2017. bilo je 20 godina od objavljivanja referentnog rada o komunističkom teroru: "Crna knjiga komunizma", u izdanju Harvard University Press u Francuskoj. To je djelo tima profesora i istraživača iz Nacionalnog centra za znanstvena istraživanja, najvažnije znanstvene institucije u Francuskoj.
Quo vadis Europa: Pogledajte kako se Trier priprema za proslavu Marxova 200. rođendana!
Hrvatska kulturna zajednica "Troplet" na svojim je stranicama odlučila broj ubijenih žrtava komunizma navedenih u toj knjizi prikazati za svaku zemlju, ažurirajući ih koliko je to moguće jer je u posljednja dva desetljeća ta totalitarna ideologija i dalje uzrokovala smrt u različitim dijelovima svijeta. Oni donose popis po zemljama, poredano od zemalja koje su imali veći broj žrtava prema malobrojnijima.

Na prvom mjestu ljestvice nalazi se Kina, s 82 milijuna žrtava, dok se Jugoslavija nalazi na 7. mjestu, s milijun i 172 000 mrtvih.
U kojim sve državama u svijetu i danas vlada komunizam?
Ovdje slijedi popis:

1. Kina: 82 milijuna mrtvih

2. SSSR: više od 21 milijun mrtvih

3. Sjeverna Koreja: 4,6 milijuna mrtvih

4. Vijetnam: 3,8 milijuna mrtvih

5. Kambodža: 2,4 milijuna mrtvih

6. Afganistan: 1,5 milijuna mrtvih

7. Jugoslavija: 1,172,000 mrtvih

8. Njemačka: 815.000 mrtvih

9. Mozambik: 729.000 mrtvih

10. Etiopija: 725.000 mrtvih

11. Rumunjska: 435.000 mrtvih

12. Čehoslovačka: 262.082 mrtva

13. Venezuela: više od 252.000 mrtvih

14. Poljska: više od 235.000 mrtvih

15. Mađarska: 210.000 mrtvih

16. Angola: 125.000 mrtvih

17. Kolumbija: 105.419 mrtvih

18. Albanija: 100.000 mrtvih

19. Rodezija/Zimbabve: više od 50.000 mrtvih

20. Laos: 45.000 mrtvih

21. Bugarska: 31.150 mrtvih

22. Kuba: 73.000 mrtvih

23. Peru: 37.840 mrtvih

24. Mongolija: 35.000 mrtvih

25. Filipini: 22.799 mrtvih

26. Grčka: 15.401 mrtvih

27. Nikaragva: 5.000 mrtvih

28. Španjolska: najmanje 4.176 mrtvih

29. Argentina: 1.501 mrtvih

30. Južni Jemen: 1.000 mrtvih

31. Izrael: 83 mrtva

32. Urugvaj: 66 mrtvih

33. Zapadna Njemačka i Zapadni Berlin: 35 mrtvih

34. Sjedinjene Američke Države: 10 mrtvih

U nastavku troplet.ba donosi detaljnije podatke o ubijenima za svaku pojedinu zemlju. Kada je citirana "Crna knjiga komunizma" navode se početna slova njezinog naziva TBBOC (The black book of communism). Brojevi koje sam naznačio podebljanim slovima rezultat su procjena TBBOC na koje su dodane procjene drugih novijih studija.
Kina: 82 milijuna mrtvih
TBBOC daje procjenu od 65 milijuna smrtnih slučajeva i taj broj se dijeli kako slijedi:

20 milijuna političkih zatvorenika ubijenih tijekom zatočeništva. Britanski povjesničar kineskog podrijetla Jung Chang, u "Mao: Nepoznata priča" (2005), navodi da je poginulo 27 milijuna zatvorenika u ogromnoj Laogai mreži, kineskom ekvivalentu sovjetskog Gulaga. Prema nevladinoj organizaciji Laogai Research Foundation, Laogai nastavlja postojati i danas te bi se tamo moglo smjestiti između 3 i 5 milijuna zatvorenika, tako da bi se broj smrtnih slučajeva mogao nastaviti povećavati iz dana u dan.

Između 20 i 43 milijuna mrtvih između 1959. i 1961. za vrijeme takozvanog "Velikog skoka naprijed", uglavnom zbog gladi koju je prouzročio Mao Ce-Tung. Bila je to najveća glad u povijesti čovječanstva. Nizozemski povjesničar Franck Dikötter u "Velikoj Mao gladi" (2010.) povećao je tu brojku na 45 milijuna. Međutim, najveći istraživač ovog genocida i onaj koji je prikupio više dokumentacije o tome, kineski povjesničar Yu Xiguang, navodi 55 milijuna mrtvih.

Godine 1956. u kineskom bombardiranju velikog tibetanskog samostana Chode Gaden Phendeling poginulo je 2000 redovnika i hodočasnika .

Između 2.000 i 10.000 Tibetanaca ubijeno je u Hasta Lhassi tijekom tibetanske pobune Jam 1959. godine.

70.000 Tibetanaca su umrli od gladi između 1959. i 1963. godine.

Tisuću ubijenih u pokolju na Tiananmenu 1989. godine.

Dakle, mogli bismo se suočiti s brojkama od čak 82 milijuna mrtvih i to samo u Narodnoj Republici Kini.

TBBOC procjenjuje 20 milijuna smrtnih slučajeva u SSSR-u, dijeleći ovu procjenu na sljedeći način:
SSSR: više od 21 milijun mrtvih

Likvidacija desetaka tisuća talaca ili zatvorenika bez suđenja.

Ubojstvo stotina tisuća buntovnih radnika i seljaka između 1918. i 1922. godine.

Glad 1922. koja je uzrokovala 5 milijuna smrti.

U TBBOC se navodi likvidacija Donskih Kozaka. Na stranici 25 TBBOC-a se ne iznose brojke, ali povjesničar Michael Kort procjenjuje da je između 1919. i 1920. umrlo između 300.000 i 500.000 Kozaka .

Ubojstvo desetaka tisuća ljudi u koncentracijskim logorima između 1918. i 1930. godine.

690.000 smrtnih slučajeva u Velikoj čistki 1937-1938. godine. N. G. Okhotin i A. B. Roginsky, u knjizi "Veliki teror 1937-1938. Kratka kronika " , iznose brojku od 724.000 pogubljenih.

Deportacija kulaka. Na stranici 25 TBBOC-a ne iznosi se brojka, ali Orlando Figes ( "Šaptači: privatni život u Staljinovoj Rusiji" , 2007.), na temelju sovjetskih arhiva, ističe da bi moglo biti 486.370 mrtvih između 1930. i 1931., a još 389.521 je umrlo između 1932. i 1940. TBBOC također navodi druge deportacije naroda i etničkih skupina i druga ubojstva, bez navođenja podataka. U "Crvenom holokaustu" (2009), Steven Rosefielde navodi ukupno 6 milijuna smrtnih slučajeva uzrokovanih tim deportacijama.

Glad u Ukrajini: šest milijuna mrtvih. Nedavno je Nacionalna akademija znanosti Ukrajine smanjila tu brojku na 3,9 milijuna .

Međutim, TBBOC-u nedostaju neke činjenice koje još više povećavaju tu brojku. Dodajem neke ovdje, uz izvore:

Ubojstvo 20.000 ratnih zarobljenika Bijele garde kojima je obećana amnestija ako spuste oružje. Robert Gellately navodi u "Lenjin, Staljin i Hitler: doba društvene katastrofe" (2007).

240.000 ubijenih u represiji Tambovske pobune (1920-1921). Povjesničar Boris Sennikov smatra konzervativnim popisne podatke tog vremena u svojoj studiji toga ustanka .

Kazahstanska glad od 1919.-1922., s ukupno od 400.000 (prema Nelly Leonidovna Krasnobaeva u "Stanovništvo Kazahstana krajem devetnaestog-u prvoj četvrtini dvadesetog stoljeća", 2004) do 750.000 mrtvih (prema Tomu Everet-Heathu u "Središnja Azija: aspekti tranzicije", 2003.).

Tatarska glad 1921.-1922., koja je izazvala između 500.000 (prema N. M. Droninu i E. G. Bellingeru u "Klimatska ovisnost i problemi s hranom u Rusiji, 1900-1990", 2005) i 2 milijuna mrtvih (prema Peteru Christopheru Mizelleu u "Bitci s gladi ", 2002.).

Kazahstanska glad od 1932.-1933., poznata i pod nazivom Goloshchekin genocid, koju je izazvao sovjetski vođa. Prerma studiji Gabriele Rasuly-Paleczek i Julie Katschnig za Europsko društvo za studije Središnje Azije iz 2004. godine o registriranoj populaciji u Kazahstanu između 1926. i 1937. godine, glad je uzrokovala 1,5 milijuna smrti .

1500 civila ubijenih u sovjetskoj Republici Balkariji od strane NKVD (NKVD (rus.Народный комиссариат внутренних дел) u SSSR-u bila je kratica za Narodni komesarijat unutrašnjih poslova, bila je i javna i tajna policijska organizacija, prim.prev.) u studenom 1942. ( navod službene agencije RIA Kabardino-Balkaria 2014. godine).

Ubojstvo 9.015 ukrajinskih političkih zatvorenika u Drugom svjetskom ratu, prema sovjetskim statistikama o 78 postojećih zatvora u Ukrajini (navod V. G. Timofeev u "Kazneno-izvršnom sustavu Rusije: brojke, događaji i događaji", 1999).

Zbrajajući sve ove činjenice, govorili bismo ukupno o više od 21 milijuna smrtnih slučajeva u SSSR-u.

Na početku knjige, TBBOC iznosi brojku od 2 milijuna smrtnih slučajeva, žrtava sjevernokorejskog komunizma. U poglavlju posvećenom toj brutalnoj diktaturi daju se detaljnije procjene:

90.000 smrtnih slučajeva od pogubljenja iz različitih razloga.

100.000 mrtvih u čistkama Radničke stranke.

1,5 milijuna smrtnih slučajeva u koncentracijskim logorima između 1953. i 1998. godine.

Sjeverna Koreja: 4,6 milijuna mrtvih
U to moramo dodati one koji su ubijeni pri pokušaju bijega iz zemlje, umrli od gladi (TBBOC navodi procjene njemačkog Crvenog križa koji računa s 10.000 smrti djece mjesečno zbog gladi u Sjevernoj Koreji) i 500.000 smrtnih slučajeva zbog bolesti i loše prehrane. No, treba zapamtiti da je TBBOC objavljen 1997. godine. Pyongyang je 1999. godine priznao 220.000 ljudi umrlih od gladi od 1995. godine zbog poplava te godine. U izvješću koje je u kolovozu 1999. objavio Institute for Peace iz Sjedinjenih Država procjenjuju se učinci te gladi na 2 do 3 milijuna smrtnih slučajeva. Dakle, možemo govoriti o ukupno 4,6 milijuna smrtnih slučajeva do sada, i to ne računajući Korejski rat 1950.-1953. godine, koji su prouzročili Sjevernokorejci.

TBBOC navodi 1 milijun umrlih kao rezultat komunističke represije, najprije u Sjevernom Vijetnamu, a zatim u cijelom Vijetnamu nakon sjeverno-vijetnamske invazije na Južni Vijetnam. Međutim, profesor Rudolf Rummel ističe kako je političko nasilje značilo 3,8 milijuna smrtnih slučajeva u zemlji, od kojih su 1.250.000 bile žrtve ubojstva.
Vijetnam: 3,8 milijuna mrtvih
TBBOC procjenjuje da je 2 milijuna Kambodžana ubijeno tijekom genocida koji je počinio komunistički režim Pola Pota. Međutim, profesor Rudolph Rummel procjenjuje da su Crveni Kmeri ubili 2,4 milijuna muškaraca, žena i djece.
Kambodža: 2,4 milijuna mrtvih
TBBOC ističe da je nakon državnog udara 1978. godine koji su izveli komunisti, 29. travnja te godine došlo do prve čistke ne-komunističke vojske što je ostavilo 3.000 mrtvih. Represija protiv protivnika novog režima smaknula je još 10.000 ljudi. Nakon pobune islamskih mudžahedina, SSSR je vojno intervenirao u zemlji, poduzimajući divlju represiju protiv pobunjenika, uništavajući cijela sela i masakrirajući muškarce, žene i djecu. TBBOC je izračunao između milijun i pol i dva milijuna žrtava tog rata.

TBBOC je došao do oko milijun smrtnih slučajeva uzrokovanih uspostavom komunizma u Jugoslaviji, u toj zemlji s 15,5 milijuna stanovnika. Knjiga ne daje više detalja. Vlada Srbije je 2009. formirala državnu komisiju koja je objavila imena 55.973 ljudi ubijenih u komunističkim čistkama 1944. i 1995. , uključujući 27.367 Nijemaca, 14.567 Srba i 6.112 Mađara. Između 1949. i 1956. u zatvoru Goli Otok ubijeno je 4000 zarobljenika, navodi se u izvješću Balkansko-kavkaskog Osservatorya objavljenog 2008. godine. 2007. godine New York Times izvijestio je o postojanju 100.000 grobova u Sloveniji s ostacima žrtava komunističke represije u tom dijelu bivše Jugoslavije. Mnogi grobovi bili su uništeni dinamitom od strane komunista kako ne bi ostavili traga o tim ubojstvima. Profesor Rudolph Rummel procjenjuje da bi žrtve komunizma u Jugoslaviji mogle biti podijeljene na sljedeći način:
Afganistan: 1,5 milijuna mrtvih

U razdoblju od 1941. do 1944. komunistički partizani ubili su oko 100.000 ljudi .

Titova diktatura je 1944. i 1945. godine ubila oko 500.000 ljudi .

Nekih 572.000 je ubijeno od strane Titove diktature od 1945. do 1987. godine.

Govorili bismo, dakle, o 1.172.000 mrtvih.
Jugoslavija: 1,172,000 mrtvih
TBBOC govori o 756 osuđenih na smrt u loše nazvanoj Demokratskoj Republici Njemačkoj (DDR) tijekom komunističke diktature. Benjamin Valentino, u " Konačna rješenja, masovna ubijanja i genocid u 20. stoljeću" (2004), iznosi broj od 80.000 do 100.000 smrtnih slučajeva uzrokovanih komunističkom represijom od 1945. godine. Studija koju je njemačka vlada objavila 1989. procjenjuje da je u sovjetskim ratnim zločinima ubijeno 270.000 Nijemaca, kao i 205.000 smrtnih slučajeva među Nijemcima koji su od 1944. poslani u logore prisilnog rada u SSSR. (2005). Dodatno, Helke Sander i Barbara Johr, u " BeFreier und Befreite" - (2005.), računaju s 240.000 njemačkih žena koje su poginule zbog posljedica nasilja u rukama sovjetskih vojnika. Ukupno bismo govorili o 815.000 smrtnih slučajeva.

TBBOC ističe da je u razdoblju između 1975. - godine u kojoj su Frelimovi komunisti došli na vlast, i koji još uvijek postoje u toj zemlji - i 1985. godine, 600.000 ljudi umrlo od gladi u Mozambiku, prema podacima UNICEF-a. Još 8.000 ljudi umrlo je od gladi u proljeće 1989. godine. Glad je uglavnom uzrokovana političkom korupcijom kada je prisvajana humanitarnu pomoć. Profesor Rudolph Rummel računa s 3000 mrtvih od strane Frelimo gerile između 1964. i 1975. godine, a s 118.000 ubijenih nakon uspona te komunističke skupine na vlast. Govorili bismo, dakle, o najmanje 729.000 mrtvih.
Istočna Njemačka: 815.000 mrtvih
TBBOC broji između 200.000 i 300.000 ljudi koji su umrli od gladi tijekom komunističke diktature uspostavljene u Etiopiji između 1974. i 1991. godine, uspostavljene uz potporu SSSR-a i Kube. Profesor Rudolph Rummel došao do 725.000 mrtvih između 1974. i 1987. godine.
Mozambik: 729.000 mrtvih
TBBOC ne daje ukupnu brojku stradalih od komunističke represije u Rumunjskoj. Benjamin Valentino, u " Konačna rješenja, masovna ubijanja i genocid u 20. stoljeću" (2004), iznosi od 60.000 do 300.000 smrtnih slučajeva uzrokovanih komunističkom represijom od 1945. godine, i to političkom represijom i prisilnom kolektivizacijom poljoprivrede. Profesor Rudolph Rummel računa s 435.000 ubijenih od strane rumunjskog komunizma.

TBBOC ne daje procjenu smrtnih slučajeva za Čehoslovačku pod komunističkom vlašću. Profesor Rudolf Rummel računa s 197,000 smrtnih slučajeva između 1945. i 1948. i 65.000 smrtnih slučajeva između 1948. i 1968. godine. Na ovo moramo dodati da tajna izvješća od strane komunističke vlasti, otkrivena 1990. godine, procjenjuje 82 mrtvih u represiji Praškog proljeća 1968. godine ubijenih od ruku vojnika Varšavskog pakta. Ukupno bismo govorili o 262.082 mrtvih.
Etiopija: 725.000 mrtvih
Nakon dolaska na vlast Huge Chaveza 1999. godine, uspostavljen je autoritarni režim u toj karipskoj zemlji čija je stranka PSUV inspirirana marksizmom-lenjinizmom. Venecuelanski socijalistički režim imao je potporu Kube. U lipnju 2015. Venecuelanski opservatorij za nasilje (OVV) procjenjuje da je u razdoblju od 1999. do svibnja 2015. u zemlji bilo 252.073 nasilne smrti. Od tada, nasilje i dalje dominira zemljom, a vlada suzbija opozicijske demonstracije, što je uzrokovalo više od 100 smrtnih slučajeva zbog represije u prvoj polovici 2017. godine.
Rumunjska: 435.000 mrtvih
TBBOC daje neke podatke o komunističkoj represiji u Poljskoj. Navodim ih i proširujem u nastavku:

Tijekom "Poljske operacije" sovjetskog NKVD-a protiv poljske manjine u SSSR-u 1933-1938: TBBOC navodi između 50.000 i 60.000 mrtvih.

Tijekom pogubljenja poljskih ratnih zarobljenika u proljeće 1940. godine: TBBOC nabraja 4.404 zatvorenika Kozielska pogubljenih u Katynu, i 3.896 zatvorenika Starobielska pogubljenih u Harkovu, te 6.287 zarobljenika Ostaszkowa pogubljenih u Kalininu: ukupno je pogubljeno 14.587 zarobljenika. Međutim, ta brojka je proširena u kasnijim istraživanjima. Institut za nacionalnu memoriju Poljske 2004. godine procijenio je broj pogubljenih osoba na 21.768.

Za vrijeme sovjetske okupacije 1939-1941: TBBOC navodi 30.000 ubijenih ljudi, te između 90.000 i 100.000 mrtvih među Poljacima deportiranim u SSSR. Godine 2009. poljski Institut za nacionalnu memoriju je procijenio da je 150.000 Poljaka ubijeno zbog sovjetske okupacije .

Represija Armije Krajove i antikomunistički otpor: TBBOC ne daje globalnu brojku, ali navodi 1.486 pripadnika otpora ubijenih 1947. godine. Poljski povjesničar Jan Žaryn, u djelu kojega je objavio Poljski institut za pamćenje ( "Aparat bezpieczeństwa w walce z podziemiem politycznym i zbrojnym 1944-1956"), računa s 1975 mrtvih u razdoblju od siječnja 1945. do kolovoza 1946. godine.

Tome moramo dodati da su Sovjeti silovali oko 100.000 poljskih žena i djevojaka, a mnoge od njih su također ubijene.

U represiji protiv radničke revolucije u Poznanu 1956. godine, komunisti su poslali vojsku protiv demonstranata, otvorili vatru i izazvali oko 70 smrtnih slučajeva, navodi TBBOC.

Uspostava Ratnoga zakona, 1981-1983. godine uzrokovala je 14 smrtnih slučajeva prema TBBOC-u. Poljska vlada sada navodi brojku od 56 mrtvih .

Čehoslovačka: 262.082 mrtva
TBBOC broji 200.000 mrtvih Mađara među više od 600.000 koji su deportirani od strane Sovjeta. Međutim, ne spominje se efemerna sovjetska Republika Mađarska (svibanj-kolovoz 1919.). U nekoliko mjeseci koliko je trajala, revolucionarni sudovi koje su osnovali komunisti pogubili su 590 ljudi (prema Tiboru Hajduu u " Mađarska sovjetska Republika", 1979.). Tome moramo dodati 2 000 članova jedne stranke pogubljenih između 1948. i 1956. godine (prema Robertu Bideleuxu i Ianu Jeffriesu u " Povijest istočne Europe: kriza i promjene", 2007) i još 5.000 nestranačkih ( RJ Crampton ističe u " Istočna Europa u dvadesetom stoljeću i poslije", 1997). Dodatno, između 2500 i 3000 pobunjenika ubijeno je tijekom mađarske revolucije 1956. godine (od toga između 1.800 i 2.000 u Budimpešti), prema izvješću podnesenom UN-u 1957. godine . Osim toga, 229 osoba je pogubljeno nakon ustanka . Dakle, govorimo o ukupno oko 210.000 smrtnih slučajeva.
Venezuela: više od 252.000 mrtvih
TBBOC ne nudi procjene o ukupnom broju smrtnih slučajeva uzrokovanih komunističkom gerilom MPLA, koju su podržale Kuba i SSSR. Profesor Rudolph Rummel je izračunao 125.000 smrtnih slučajeva između 1975. i 1987. godine.
Poljska: više od 235.000 mrtvih
Prema Jedinstvenom registru žrtava Vlade Kolumbije, sukob izazvan komunističkim teroristima FARC-a (Revolucionarne oružane snage Kolumbije) izazvao je 103.089 smrtnih slučajeva zbog terorističkih napada. Nadalje, teroristi ELN-a (marksističko-lenjinističke skupine) odgovorni su za 2.330 ubojstava prema Nacionalnom centru za povijesno pamćenje Kolumbije. Među obje komunističke skupine dodano je 105.419 mrtvih, i to bez računanja poginulih u borbama protiv tih terorističkih bandi.

TBBOC ne daje ukupnu brojku komunističke represije u Albaniji. Profesor Rudolph Rummel navodi 100.000 mrtvih od strane staljinističkog režima Envera Hoxhe.
Mađarska: 210.000 mrtvih
U Rodeziji (sada Zimbabve), teroristi Narodne oslobodilačke vojske Zimbabvea, marksističko-lenjinističke skupine koju je podržavao SSSR, ubili su 102 civila tako što su oborili dva leta Air Rhodesije (u jednom od njih, teroristi su na samom mjestu nesreće ubili 10 putnika koji su preživjeli). Još jedna komunistička teroristička skupina, maoisti Nacionalne oslobodilačke vojske Zimbabvea, uz podršku Kine i na čelu s Robertom Mugabeom, sudjelovali su u raznim terorističkim djelima, bili su poznati po svom divljaštvu. Profesor Rudolph Rummel je izračunava 19.000 smrtnih slučajeva uzrokovanih ovim gerilcima između 1970. i 1979. godine. Nakon uspona Roberta Mugabea na vlast 1980. godine u zemlji je uspostavljena komunistička diktatura, do njegova razrješenja u studenom 2017. godine. U tom razdoblju uspjeli su u zemlji provesti sve vrste kršenja ljudskih prava, uključujući masakre u Gukarahundiju, kada su prema Geoffu Hillu u " Bitci za Zimbabve: Konačno odbrojavanje" (2005), uzrokovali 30.000 smrtnih slučajeva. Sve u svemu, govorimo o ukupnim brojkama koje daleko premašuju 50.000 mrtvih.
Angola: 125.000 mrtvih
Ova mala zemlja jugoistočne Azije, rijetko naseljena, pretrpjela je krvavi građanski rat između 1963. i 1975. godine, između tadašnje ustavne monarhije i komunističkih gerilaca Patet Laoa, uz potporu Sjevernog Vijetnama i SSSR-a. Komunisti su pobijedili i još uvijek ostaju na vlasti putem jednostranačke komunističke diktature. TBBOC navodi brojku od 45.000 ubijenih i izgladnjelih od strane laoskih izbjeglica.
Kolumbija: 105.419 mrtvih
TBBOC broji između 30.000 i 40.000 smrtnih slučajeva uzrokovanih brutalnom komunističkom represijom koju su od 1944. godine pokrenuli komunisti i sovjetske okupacijske snage, posebno protiv lokalnih osoba, gradonačelnika, učitelja, svećenika i trgovaca. Izvješće Hannah Arendt Centra u Sofiji 201 0 godine, napravljeno u suradnji s profesorima Dinyu Sharlanovom i Venelinom I. Ganevom, daje sljedeće brojke:

26.850 ubijenih pogubljenjem bez suđenja između rujna i listopada 1944.

1.050 likvidiranih smrtnom presudom u razdoblju od siječnja do svibnja 1945.

640 ubijeno u koncentracijskim logorima između 1945. i 1962. godine.

680 likvidirano smrtnom kaznom između 1946. i 1975. godine.

160 demonstranata ubijenih tijekom prosvjeda turske manjine između 1984. i 1989. godine.

1500 ubijenih između 1946. i 1989. kada su pokušali pobjeći iz zemlje.

Ukupno bismo govorili o 30.880 mrtvih. Dinyu Sharlanov, u " Povijest komunizma u Bugarskoj" (2009), nabraja 31.000 smrtnih slučajeva između 1944. i kraja komunizma u zemlji 1989. godine. Na to moramo dodati da su 16. travnja 1925. članovi Komunističke partije Bugarske izvršili je brutalan napad na crkvu Sv. Nedelje u Sofiji, raznoseći krov hrama i ubivši 150 ljudi.
Albanija: 100.000 mrtvih
TBBOC izračunava između 15.000 i 17.000 mrtvih na Kubi zbog pogubljenja od 1959. godine. Tome se mora dodati i 7.000 koji su poginuli pokušavajući pobjeći splavovima s otoka morem. Profesor Rudolph Rummel je izračunao 73.000 onih koje je ubio kubanski komunistički režim između 1959. i 1987. godine.
Rodezija/Zimbabve: više od 50.000 mrtvih
TBBOC navodi između 25.000 i 30.000 onih koje je ubila maoistička gerila Sendero Luminoso. Komisija za istinu i pomirenje, stvorena 2001. godine, izračunala je između 24.823 i 37.840 žrtava te komunističke terorističke skupine.

Procjena Hiroakija Kuromije u " Staljinovom velikom teroru i azijski neksus" (2014.) odgovara staljinističkoj represiji od 1937. do 1939. godine. Brojke bi uključivale ubojstvo 18.000 budističkih redovnika od ruku Sovjeta.
Laos: 45.000 mrtvih
Godine 1969. tri marksističko-lenjinističke skupine započele su terorističku ofenzivu: Bagong Hukbong Bayan (Nova narodna vojska), Komunistička partija Filipina i Nacionalni demokratski front Filipina, uz potporu određenih komunističkih zemalja (Sjeverna Koreja, Kina i Nikaragva) i terorističkih skupina i komunističkih stranaka iz nekoliko zemalja. Prema podacima filipinske vojske, ova teroristička ofenziva izazvala je 22.799 smrtnih slučajeva između 1969. i 2002. godine.
Bugarska: 31.150 mrtvih
Žurba da osigura dominaciju u poslijeratnoj Grčkoj navela je Nacionalnu oslobodilačku vojsku Grčke (ELAS), koju kontrolira Komunistička partija Grčke (KKE), da izazove građanski rat 1943. godine protiv drugih skupina grčkog otpora protiv nacizma. Godine 1946. godine KKE je bojkotirala prve slobodne izbore nakon rata, a 1947. organizirala je privremenu vladu: potpuni državni udar, podržan od komunista Jugoslavije, Albanije i Bugarske. Došlo je do novog građanskog rata u kojem su komunisti bili poraženi u listopadu 1949. godine, a KKE zabranjen. Prema izvješću koje je 1985. godine objavio grčki generalštab, komunisti su uzrokovali 15.291 poginulih u grčkim oružanim snagama i 210 mrtvih kod Britanaca. Desetljećima kasnije, između 1975. i 2002. godine, Revolucionarna organizacija 17. studenoga, s marksističkom ideologijom, izvršila je više od stotinu napada ubivši 23 osobe .

TBBOC ne nudi procjene ukupnog broja smrtnih slučajeva uzrokovanih sandinističkim režimom između 1979. i 1990. godine. Profesor Rudolph Rummel procjenjuje 5.000 smrtnih slučajeva uzrokovanih tim režimom između 1979. i 1987. godine.
Kuba: 73.000 mrtvih
TBBOC posvećuje cijelo poglavlje Španjolskoj, navodeći 500 smrtnih slučajeva koje su komunisti izazvali u sukobima s anarhistima i socijalistima u svibnju 1937. godine u Barceloni. Međutim, ne spominje se masakr u Paracuellosu, koji je 1936. godine vodio komunist Santiago Carrillo i u kojem je već identificirano najmanje 2.750 žrtava, među kojima 50 djece , prema povjesničaru Ricardo de la Cierva ("El cementerio de Paracuellos del Jarama", 1972). Tome bismo trebali dodati i druge zločine koje su počinili komunisti republikanskoj strani tijekom španjolskog građanskog rata. Također bi bilo potrebno dodati popisu smrtnih slučajeva ubojstva koja su počinili terorističke bande marksističke ideologije: ETA (829 ubijenih, prva je poginula djevojka od samo 22 mjeseca), GRAPO (88 ubojstava), FRAP (6 ubojstava), MIL (ubojstvo), EGPGC (ubojstvo) i Front d'Alliberament de Catalunya (ubojstvo).
Peru: 37.840 mrtvih
Prema podacima argentinske vojske , između 1969. i 1979. godine, terorističke skupine marksističko-lenjinističke ideologije Montoneros i Revolucionarne oružane snage (FAR), koje su se spojile 1973. godine, počinile su više od 6.200 napada, više od 1.700 otmica i 1.501 ubojstva.
Mongolija: 35.000 mrtvih
Iako to TBBOC ne spominje, Južni Jemen bio je komunistička diktatura između 1967. i 1990. godine. Profesor Rudolph Rummel je izračunao 1000 smrtnih slučajeva uzrokovanih tim režimom.
Filipini: 22.799 mrtvih
Narodni front za oslobođenje Palestine (FPLP) i Nihon Sekigun (japanska Crvena armija), dvije terorističke skupine marksističko-lenjinističke ideologije, počinile su 1972. godine masakr u zračnoj luci Lod, usmrtivši 26 ljudi . Osim toga, PFLP je ubio 21 drugih ljudi u Izraelu u raznim napadima počinjena između 1969. i 2014. godine. Još jedna teroristička skupina marksističko-lenjinističkoj ideologije, Demokratska Front za oslobođenje Palestine (FDLP), ubio je 36 ljudi u Izraelu - jedan dio od njih su bila djeca - između 1974. i 1975. godine.

Između 1967. i 1972. godine, Nacionalno oslobodilački pokret-Tupamaros, teroristička skupina sastavljena uglavnom od maoističkih komunista, počinila je mnoštvo napada u kojima je ubijeno 66 osoba .
Grčka: 15.401 mrtvih
Baader-Meinhof-Gruppe ili Rote Armee Fraktion (frakcija Crvene armije) bila je teroristička skupina komunističke ideologije koju je podržavala Istočna Njemačka, a koja je između 1968. i 1993. godine izvršila 31 ubojstvo u Zapadnom Berlinu i u Saveznoj Republici Njemačkoj, prema Jan Oskaru Engeneu. Engene ističe u " Terorizam u zapadnoj Europi: objašnjavanje trendova od 1950. godine" (2004). Druga njemačka teroristička skupina s komunističkom ideologijom, Revolutionäre Zellen(Revolucionarne ćelije), bila je odgovorna za ubojstvo . Osim toga, Narodni front za oslobođenje Palestine, teroristička skupina marksističko-lenjinističke ideologije, počinio je tri ubojstva u Zapadnoj Njemačkoj 1969. i 1977. godine.
Nikaragva: 5000 mrtvih
U SAD-u je djelovalo nekoliko terorističkih skupina komunističke ideologije:

Između 1974. i 1983. godine, Oružane snage nacionalnog oslobođenja Portorika, koji su zastupali marksističko-lenjinističke ideologije, izvršile su 120 napada u kojima je ubijeno 6 osoba.

Između 1975. i 1984. godine, Ujedinjeni slobodarski front (UFF), mala kriminalna organizacija s marksističkom ideologijom, izvršila je niz napada, ubivši jednu osobu.

Između 1978. i 1985. komunistička organizacija 19. svibnja izvršila je razne napade i pljačke, usmrtivši 3 osobe.

Podržite nas! Kako bismo Vas mogli nastaviti informirati o najvažnijim događajima i temama koje se ne mogu čitati u drugim medijima, potrebna nam je Vaša pomoć. Molimo Vas podržite Narod.hr s 50, 100, 200 ili više kuna. Svaka Vaša pomoć nam je značajna! Hvala Vam! Upute kako to možete učiniti možete pronaći
Španjolska: najmanje 4.176 mrtvih Argentina: 1.501 mrtvih Južni Jemen: 1.000 mrtvih Izrael: 83 mrtva Urugvaj: 66 mrtvih Zapadna Njemačka i Zapadni Berlin: 35 mrtvih Sjedinjene Američke Države: 10 mrtvih Izvor: narod.hr/troplet.ba

# data[].attributes.attachment_link.title
Komunizam je u svijetu odnio više od 100 milijuna ljudskih žrtava, a u Jugoslaviji 1,172.000! - narod.hr

# data[].attributes.attachment_link.description
U studenom 2017. bilo je 20 godina od objavljivanja referentnog rada o komunističkom teroru: "Crna knjiga komunizma", u izdanju Harvard University Press u Francuskoj. To je djelo tima profesora i istraživača iz Nacionalnog centra za znanstvena istraživanja, najvažnije znanstvene institucije u Francuskoj. Quo vadis Europa: Pogledajte kako se Trier priprema za proslavu Marxova 200.

# data[].attributes.attachment_caption
Ne možete zamisliti koliko SAD duguje ropstvu

# data[].attributes.attachment_link.title
Ne možete zamisliti koliko SAD duguje ropstvu

# data[].attributes.attachment_link.description
Koliko je blizu bivša tržnica robova burzi na Wall Streetu? Tko je izgradio zid na Wall Streetu? A koliko je točno zaradio SAD na robovima?

# data[].attributes.attachment_caption
Putujemo kroz povijest: Progoni kršćana u Rimskom carstvu - Siscia hr

# data[].attributes.headline
Progoni kršćana kao oblik oduzimanja slobode

# data[].attributes.subject
Progoni kršćana kao oblik oduzimanja slobode

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ako ga posjetite danas, primjetit ćete kako je Rim jedan od gradova s najvećim brojem crkvenih građevina u svijetu. Mogli bismo reći kako iza svakog materijalnog ostatka iz doba Rimskog Carstva se nalazi jedna katolička crkva što nam uvelike svjedoči o promjenama tijekom kojih je carski Rim postao središte kršćanskog svijeta. No, znamo da nije uvijek bilo tako.
Vratimo li se gotovo dva tisućljeća unatrag, u vrijeme mlade Crkve, primjetit ćemo kako je gradski krajolik sve samo ne kršćanski, a samo ime izaziva odbojnost. Zaustavimo li rimskog pogana na putu u Jupiterov hram na Kapitoliju (jednom od sedam brežuljaka) te mu kažemo kako će njegov grad jednog dana postati središte kršćanstva, zasigurno bi pomislio kako s nama nešto nije u redu i da je to nemoguće. Naime, kršćani i njihova vjera u jednoga Boga bili su nepoželjna pojava u Carstvu.

Rimska država, iako pravna, počivala je na religioznim temeljima gdje je bilo nužno izkazivati čast caru (koji je još za života slavljen kao božanstvo) te priznavanje državnih bogova. Iako kršćanstvo nije bila prva monoteistička religija, Rim ga nije tolerirao kao što je to činio sa Židovima koji su više smatrani kao narod na jednom području. Kršćanstvo nije bilo ograničeno određenim područjem te je svatko mogao postati vjernikom, bez obzira gdje se nalazio, a nepredvidiva brzina širenja učenja predstavljala je opasnost za careve.

Kršćani su priznavali Rim kao državu te pokorno poštivali sve državne zakone te vlast uistinu nije imala nikakve pravne osnove za njihov progon te je opravdanja za progon temeljila na religiji. Naime, iako poslušni građani, kršćani su se opirali sudjelovanju u poganskim obredima te su se odbijali moliti caru kao božanstvu. Obzirom na opasnost koja im je prijetila, oni su se sastajali u tajnosti što je izazivalo još veće sumnje među rimskim pukom koji je nerijetko izmišljao svoje verzije o tome što se togađalo na tim "tajnim sastancima". Na primjer, slavljenje Euharistije te blagovanje tijela i krvi Kristove nisu razumijeli i smatrali su to izopačinom. Kada se nešto ne poznaje (niti želi upoznati) često se o tome stvaraju zablude. Tako je bilo i tada. Bilo je vrlo jednostavno optužiti kršćane za sve zlo koje je pogađalo Carstvo. Naime, smatrali su kako je kršćanska neposlušnost prema njihovim poganskim obredima "razljutila" bogove koji su im zato slali nedaće.

Prvi veliki progon kršćana dogodio se za vrijeme rimskog cara Nerona 64. godine. Tada je izbio onaj poznati požar u gradu Rimu za kojeg je car optužio kršćane te ih je, na radost i zabavu rimskih građana, dao mučiti i smaknuti. Među žrtvama su bili i sv. Petar (naopako razapet na križ) te sv. Pavao (obezglavljen). Neronova mržnja vidi se i u tome što je određen broj kršćana razapet i spaljen u njegovom carskom vrtu. Tim progonom su kršćani bili obilježeni kao neprijatelji Carstva. Nakon toga bilo ih je jednostavno optužiti, ali i smaknuti na temelju toga što nisu željeli zatajiti svoju vjeru. No, iako generalno smatrani neprijateljima, bilo je tu i mirnih razdoblja tolerancije kada bi poneki car ili članovi njegove obitelji prihvaćali kršćane (poput cara Filipa Arapina, prva polovica 3.st.)

Zasigurno najgora, ali i konačna faza progona bila je za vrijeme poznatog nam cara Dioklecijana (čija je žena prihvatila kršćanstvo i postala mučenicom te kasnije sveticom). Godine 303. izdao je carski edikt (službena objava zakona) kojim je naredio spaljivanje svih svetih knjiga, razaranje crkava i zabranu kršćanskog bogoslužja. Ukoliko bi neki državni činovnik bio kršćanin, smjesta bi bio otpušten, a kasnije krivo optužen te smaknut. Rimski povjesničar, Tacit, u svojem djelu Anali, piše: "U svojoj su smrti (kršćani) bili pretvoreni u predmet razonode; ogrtali su ih u kože divljih zvijeri pa bi ih rastrgali psi, ili su ih pribijali na križeve, ili ih spaljivali, a kad bi dan ugasnuo, užegli bi ih da služe kao noćna rasvjeta." Prognano je i ubijeno na tisuće ljudi. No, Konstantinovim dolaskom na vlast prestaje progon kršćana, a njegovim Milanskim ediktom 313. godine kršćanstvo dobiva status ravnopravne religije, a jedinom dozvoljenom religijom u Carstvu postaje u vrijeme cara Teodozija, 380. godine.
Cilj Dioklecijanovog progona bio je konačan poraz i istrebljenje kršćanstva, no tisućljetna povijest Crkve svjedoči upravo suprotno - carstva su dolazila i prolazila, dok Crkva i dalje stoji na Stijeni.

Izvor: I.P.
Foto: Unsplash.com, Pexels.com, I.P., Wikipedia

# data[].attributes.attachment_link.title
Putujemo kroz povijest: Progoni kršćana u Rimskom carstvu - Siscia hr

# data[].attributes.attachment_link.description
Ako ga posjetite danas, primjetit ćete kako je Rim jedan od gradova s najvećim brojem crkvenih građevina u svijetu. Mogli bismo reći kako iza svakog materijalnog ostatka iz doba Rimskog Carstva se nalazi jedna katolička crkva što nam uvelike svjedoči o promjenama tijekom kojih je carski Rim postao središte kršćanskog svijeta.

# data[].attributes.body
https://radpomjeri.eu/povijest-radnickog-organiziranja-kako-su-se-sindikati-izborili-za-radnicka-prava/

# data[].attributes.body
Oduzimanje slobode nad civilima grada Vukovara

# data[].attributes.body
Ropstvo u Africi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Talibani tvrde da će se "ženska prava poštovati u skladu s islamom, ali svaki dan primamo izvješća koja govore o njihovu ograničavanju, rekla je u srijedu čelnica međunarodne organizacije koja radi u Kabulu.

- Tako je "ženama zabranjeno izlaziti iz kuće bez pratnje muškog člana obitelji, rekla je Alison Davidian, zamjenica predstavnice UN-ova tijela u Afganistanu UN žene, na tiskovnoj video konferenciji s novinarima u New Yorku.

- One su prestale ići na posao u nekim pokrajinama, požalila se.

Po njezinim riječima, talibani koji su dan ranije objavili vladu sastavljenu isključivo od muških članova islamističkog pokreta, "propustili su dobru priliku da pokažu svijetu da doista rade na sastavljanju široke vlade i naprednog društva".

- Sada je došlo vrijeme da talibani pokažu da vladaju u ime svih Afganistanaca, istaknula je Davidian.

UN žene je tijelo UN-a posvećeno spolnoj ravnopravnosti i autonomizaciji žena u svijetu.

Tijekom prvog dolaska na vlast (1996.-2001.) talibanski islamisti su kršili prava žena koje su bile gotovo potpuno isključene iz javnog prostora. Mnogi Afganistanci i međunarodna zajednica strahuju da će to ponoviti.

Vijesti HRT-a pratite na svojim pametnim telefonima i tabletima putem aplikacija za iOS i Android. Pratite nas i na društvenim mrežama Facebook, Twitter, Instagram i YouTube!

# data[].attributes.attachment_link.title
UN zabrinut zbog ograničavanja ženskih prava u Afganistanu

# data[].attributes.attachment_link.description
Talibani tvrde da će se "ženska prava poštovati u skladu s islamom, ali svaki dan primamo izvješća koja govore o njihovu ograničavanju, rekla je u srijedu čelnica međunarodne organizacije koja radi u Kabulu. - Tako je "ženama zabranjeno izlaziti iz kuće bez pratnje muškog člana obitelji, rekla je Alison Davidian, zamjenica predstavnice UN-ova tijela u Afganistanu UN žene, na tiskovnoj video konferenciji s novinarima u New Yorku.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Čini se da je novija povijest čovječanstva usmjerena na doživljaj slobode kao jedne od najvećih vrijednosti u životu. Kao rezultat toga, svatko od nas vodi svoju bitku da osvoji tu cijenjenu nagradu.

Sloboda koja je jednostavno slobodna, bez pravila, koja je prazna od sadržaja i svrhe, slijedi primjer škrtca koji očajnički skuplja bogatstvo dok istovremeno živi u siromaštvu.

Svi žele biti slobodni, ali izgleda da ne misle svi da se dar slobode treba koristiti.

Predstava koja nam se danas prikazuje slična je zlatnoj groznici iz nekih drugih vremena, s jednom značajnom razlikom: bojim se da su oni koji su tražili zlato znali zašto ga traže i smislili su tisuće načina kako će iskoristiti taj metal žudnje ako ga nađu. Danas, s druge strane, gotovo nitko od nas ne zna zašto želi slobodu; najčešće kažemo zbog toga da možemo "raditi što nas je volja". Međutim, sloboda koja je jednostavno slobodna, bez pravila, koja je prazna od sadržaja i svrhe, slijedi primjer škrtca koji očajnički skuplja bogatstvo dok istovremeno živi u siromaštvu. Nijedan škrtac nije sposoban objasniti zašto ni za koga skuplja svoje bogatstvo; jednostavno ga je preuzela želja za posjedovanjem.

Danas imamo sljedeći problem: svi želimo slobodu, svi zahtijevamo slobodu za sebe i za druge, ali nitko se ne usuđuje koristiti je, a kamoli dopustiti drugima da je koriste. Nitko se ne usuđuje obvezati slobodnom odlukom koja će biti trajna i stabilna; nitko ne želi riskirati svoju hvaljenu slobodu za nešto ili nekoga. Sloboda je vrijednost koja se rijetko koristi, a obično se izražava tek povicima i protestima, iako može završiti nasiljem prema onima koji drugačije razmišljaju o tome što znači biti slobodan i što se podrazumijeva pod slobodnim izražavanjem volje.

Plemeniti ideali, dostojanstven način života, uzvišeni osjećaji, vjera u Boga i sudbinu ljudi, ne čini se da su ciljevi koji se vezuju uz slobodu.

Danas se vjeruje da je najslobodnija osoba upravo ona kojoj nedostaju sve navedene vrijednosti; smatra se da vjernost osjećajima ili ideji ograničava čovjekovu slobodu. Na ovaj način, sloboda je ograničena na ravnodušno traženje određenih elemenata koji će nam pomoći da živimo ugodan život, ali bez ikakvih obaveza; sve u svemu, da se možemo slobodno mijenjati, ali ne ulazeći u bilo kakav rizik koji donose same promjene ili upitni trenuci stabilnosti.

Nitko se ne usuđuje obvezati slobodnom odlukom koja će biti trajna i stabilna; nitko ne želi riskirati svoju hvaljenu slobodu za nešto ili nekoga.

Živimo u svijetu slobodnih ljudi, koji su slobodni sve dok ništa ne rade. Ali ta pasivna sloboda skriva užasnu stvarnost ropstva, uglavnom u lancima straha, neodlučnosti i nesposobnosti izbora i življenja odabranih ideja, osjećaja i djela koja su vrijedna voljnog žrtvovanja te slobode, nakon što je ona praktično osvojena i življena.

Klasična filozofija nas je naučila da je sloboda dar koji pripada ljudima koji znaju i vladaju sobom. Takvi ljudi se ne ustručavaju od djelovanja ili vlastitog žrtvovanja, već se razvijaju sa svakim iskustvom i postaju slobodniji.

Živimo u dobu siromašnih škrtaca koji umiru od gladi s pogledom na vlastito bogatstvo i koji radije očajavaju u tjeskobi nego da potroše ijedan novčić svoje slobode. Pravo stanje stvari je da, još jednom, zbog materijalističkog pogleda griješimo sudeći jednako o svim stvarima. Sloboda nije gomila zlata koja se smanjuje kako se troši, nego, upravo suprotno, to je humano stanje, vrlina duše koja se razvija stalnim življenjem.

Da, možemo pogriješiti kad se obvežemo. Ali tko nas može uvjeriti da ne griješimo kada izbjegavamo sve obveze? I nije li obilježje slobode prepoznavati i ispravljati greške kada ih prepoznamo?

Klasična filozofija nas je naučila da je sloboda dar koji pripada ljudima koji znaju i vladaju sobom. Takvi ljudi se ne ustručavaju od djelovanja ili vlastitog žrtvovanja, već se razvijaju sa svakim iskustvom i postaju slobodniji.

To je dragocjen doprinos filozofije u ne manje vrijednom traganju i postizanju individualne i kolektivne slobode.

S engleskog prevela: Tatjana Mavrić
Autor: Delia Steinberg Guzmán

# data[].attributes.attachment_link.description
Čini se da je novija povijest čovječanstva usmjerena na doživljaj slobode kao jedne od najvećih vrijednosti u životu. Kao rezultat toga, svatko od nas vodi svoju bitku da osvoji tu cijenjenu nagradu. Sloboda koja je jednostavno slobodna, bez pravila, koja je prazna od sadržaja i svrhe, slijedi primjer škrtca koji očajnički skuplja bogatstvo dok istovremeno živi u siromaštvu.

# data[].attributes.headline
"Ropstvo u drevnom Egiptu - Slatina - Wikipedia" https://hr2.wiki/wiki/Slavery_in_ancient_Egypt

# data[].attributes.subject
"Ropstvo u drevnom Egiptu - Slatina - Wikipedia" https://hr2.wiki/wiki/Slavery_in_ancient_Egypt

# data[].attributes.body
Ropstvo u drevnom Egiptu

# data[].attributes.headline
Smatram ovaj govor jednim od boljih javnih govora te se taj govor može primjenjivati i u današnjem društvu.

# data[].attributes.subject
Smatram ovaj govor jednim od boljih javnih govora te se taj govor može primjenjivati i u današnjem društvu.

# data[].attributes.headline
"I have a dream" je po meni jedan od najvažnijih i najboljih govora u Americi a i u cijelom svijetu. Može se reći da je taj govor simbol Amerike. Mlk jr. s tim govorom još uvijek do današnjeg dana inspirira ljude.

# data[].attributes.subject
"I have a dream" je po meni jedan od najvažnijih i najboljih govora u Americi a i u cijelom svijetu. Može se reći da je taj govor simbol Amerike. Mlk jr. s tim govorom još uvijek do današnjeg dana inspirira ljude.

# data[].attributes.body
Njegov govor me iskreno naježio zbog njegove hrabrosti da izađe pred svim ljudima i zalaže se za pravo da osigura svojoj djeci dobru i sigurnu budućnost, gdje su svi ravnopravni i ne diskrimira ih se zbog njihove kože.

# data[].attributes.headline
Ovaj govor mi se svidio jer govori o  problemima tadašnjeg društva te radne predrasude kakve su i danas prisutne nažalost.

# data[].attributes.subject
Ovaj govor mi se svidio jer govori o  problemima tadašnjeg društva te radne predrasude kakve su i danas prisutne nažalost.

# data[].attributes.body
Jako mi se svidio njegov govor jer je uspio osigurati da njegova djeca imaju dobru budućnost i da oni i svi ostali članovi crne rase budu jednako tretirani.

# data[].attributes.body
Iako je  napisan i objavljen davno,smatram da ovaj govor ima utjecaja na publiku danas pa tako i na mene. Jako inspirativan i nadahnjujuć.

# data[].attributes.body
Govor Martina Luthera Kinga "Ja imam san" svidio mi se zato što je tim govorom  potaknuo  ljude na razmišljanje da se više bore za svoja prava i pravo glasa.

# data[].attributes.headline
Smatram da je govor Martina Luthera Kinga jedan od najvećih govora u povijesti.Borio se za svačija prava te je potaknuo ljude da shvate da smo svi jednaki bez obzira na rasu.Ovaj govor nikada neće izgubiti svoju važnost.

# data[].attributes.subject
Smatram da je govor Martina Luthera Kinga jedan od najvećih govora u povijesti.Borio se za svačija prava te je potaknuo ljude da shvate da smo svi jednaki bez obzira na rasu.Ovaj govor nikada neće izgubiti svoju važnost.

# data[].attributes.headline
Svidio mi se govor "I have a dream" jer inspirira da se borimo za svoja prava bez obzira na razlike.

# data[].attributes.subject
Svidio mi se govor "I have a dream" jer inspirira da se borimo za svoja prava bez obzira na razlike.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Osim uobičajenih teza o bijelcima kao vlasnicima robova, malo tko zna neke dublje činjenice o ropstvu u Americi. Na primjer, prvi službeni vlasnik robova u Americi bio je crnac; prvi trgovci robovima bili su Arapi, koji su mnogo prije nego što su Europljani kročili u Afriku, odvodili crne robove u arapske zemlje; osnivač južnjačke države Georgije zabranio je i ropstvo i Afrikance u toj državi; veliki broj „slobodnih crnaca" imali su crne robove; manje od pet posto američkih obitelji imalo je robove prije Građanskog rata.

To su samo neke od bitnih činjenica koje moderna povijest ne spominje iz „bog zna kojih razloga", ali činjenice su tu da bi se o njima otvoreno govorilo iako nerijetko sama takva diskusija biva zabranjena ponovno iz „bog zna kakvih razloga."

Anthony Johnson - prvi službeni vlasnik robova

Da se vratimo na činjenice, prva među njima je ta da je prvi službeni vlasnik robova u Americi bio čovjek porijeklom iz Angole, koji je usvojio „zapadnjačko" ime Anthony Johnson. On je naime također bio prodan trgovcima robova 1621., od strane neprijateljskog plemena u njegovoj rodnoj Africi. Nakon toga registriran je kao „Antonio, crnac" u službenim zapisima tadašnje Kolonije Virginia. Po dolasku u Ameriku, radio je za bijelog farmera kao ugovorni sluga.

Prije 1654., svi Afrikanci u trinaest tadašnjih kolonija držani su u dužničkom ropstvu te su pušteni nakon isteka ugovora i dodijeljena im je zemlja za obrađivanje, kao i potrebna oprema. Jednako tako i Johnson je kasnije dobio u vlasništvo veći komad parcele nakon što mu je istekao ugovor. Koristeći vještine koje je stekao za vrijeme svog „ropstva", Johnson je ubrzo postao prilično uspješan.

Do 1651., Johnosn je imao pet ugovornih sluga. Godine 1664., na sud u Virginiji, donio je slučaj u kojem je osporavao tužbu koju je podigao jedan od njegovih slugu, crnac koji je usvojio ime John Casor. Johnson je dobio parnicu te je Casor morao ostati njegov sluga do smrti. Casor je samim time postao prvi službeni i pravi rob u Americi.

Unatoč tome što su svoje vlastite sunarodnjake u Africi prodavala razna tamošnja suparnička plemena, danas još uvijek slušamo o tome da su bijelci „započeli s ropstvom." Međutim, ovaj stereotip još više se raspada pod činjenicom da je s trgovinom robova započeo netko sasvim drugi.

Trans-atlantska trgovina robljem započela je stotinama godina nakon arapske trgovine robljem. Naime, Arapi su oko 600 godina prije Europljana već harali Afrikom, ponajviše istočnim dijelovima. Tako je i arapska trgovina robljem trajala od oko 650. godine, pa sve 1900. Procijenjuje se da je najmanje 18 milijuna Afrikanaca bilo porobljeno od strane arapskih trgovaca robljem, a također se spominje i oko milijun Europljana koji su također u istom periodu završili u arapskom ropstvu.

Kroz arapsku trgovinu robovima, Afrikanci su se izvozili u regije diljem Bliskog istoka, pa sve do Indije, dok su Europljani uglavnom bivali zarobljeni na masovnim osvajanjima u Španjolskoj, Italiji, Francuskoj, Britaniji i Irskoj. Ova osvajanja najčešće su dolazila iz smjera sjeverne Afrike. Tijekom invazije Osmanlija, još više je Europljana završilo u ropstvu, ali njihov točan broj ostao je nepoznat.

Arapska trgovina robljem, kako crncima, tako i bijelcima, kud i kamo je dugotrajnija od trans-atlantske trgovine robovima, međutim, danas i dalje rijetko gdje možemo o tome javno čuti. Nekih naznaka za „reparacije" iz arapskog svijeta, nema ni traga.

Britanski general James Oglethorpe (1696. - 1785.), osnovao je koloniju Georgiju 1732. Od samog početka, Oglethorpe se pobrinuo da robovlasništvo bude zabranjeno u koloniji, ali je također time i Afrikancima zabranjen ulazak u koloniju. Osnivač kolonije također je zabranio uvođenje rimokatoličke religije u koloniju, kao i posjedovanje prevelike količine zemlja, s ciljem da se uklone klasne razlike.

Tek nakon što je Oglethorpe napustio koloniju 1750., uklonjena je zabrana ropstva.

Mnogi crnci u vlasništvu su držali crne robove; zapravo, u brojkama koje su nesrazmjerne njihovoj zastupljenosti u društvu.

Godine 1830., četiri slobodna crnca bili su vlasnici 10 ili više robova u Južnoj Karolini; osam robovlasnika posjedovalo je 30 ili više crnaca.

Prema saveznim popisima, dana 1. lipnja 1860., približno 4,5 milijuna crnaca živjelo je u SAD-u, a manje od 4 milijuna živjelo ih je u južnim državama, gdje je robovlasništvo još bilo na snazi.

Od crnaca koji su živjeli na Jugu, 261.988 nisu bili robovi. Od tog broja, 10.689 živjelo je u New Orleansu. John Hope Franklin, profesor na sveučilištu Duke, zabilježio je da je u New Orleansu živjelo preko 3000 crnaca robovlasnika.

Godine 1860., najmanje šest crnaca u Louisiani u svom vlasništvu imalo je 65 ili više robova. Najveći broj, 152 roba, posjedovala je Widow C. Richards zajedno sa svojim sinom P. C. Richardsom, koji je imao veliku plantažu šećerne trske.

Još jedan crnački robovlasnički magnat, s preko 100 robova, bio je Antoine DuBuclet, vlasnik šećerne plantaže čija je vrijednost u to doba iznosila oko 264.000 dolara.

U gradu Charlestonu, u Južnoj Karolini, godine 1860., 125 slobodnih crnaca držalo je robove u svom vlasništvu; šestorica njih posjedovala su 10 ili više robova.

Godine 1860., vrlo mala manjina bijelaca imala je robove. Prema popisu stanovnika te poslijednje godine prije Građanskog rata, oko 27 milijuna bijelaca živjelo je u zemlji. Oko osam milijuna njih živjelo je na imanjima koja su imala robove.

Popis stanovništva također je utvrdio da je manje od 385.000 ljudi imalo robove. Čak i ako su svi robovlasnici bili bijelci, to bi značilo tek da je 1,4 posto bijelaca imalo robove.

Ako je vjerovati ovim brojkama, zaključak je da su crnci, oni oslobođeni, također u velikom broju postajali robovlasnici te nisu marili za to što svoje dojučerašnje „zemljake" tretiraju kao robove. Oko 28 posto slobodnih crnaca bili su robovlasnici, nasuprot 1,4 posto bijelaca koji su tada živjeli u Americi. Brojke su to koje bi svaku razumnu osobu natjerale na malo razmišljanja.

Robovlasništvo je svakako nečovječan postupak i ovim člankom ne želi se opravdavati takav nehumani čin. Ono što je bitnije ukazati jest to da povijest ima dvije, a nekad i više strana, od kojih se nerijetko u medijima koristi ona koja izgleda mnogo dramatičnija ili tragičnija, od one kakva možda doista jest. Upravo zbog te činjenice, sloboda istraživanja povijesnih događaja, na kojima se nerijetko i danas temelje neki društveni procesi, od presudnog je značaja za budućnost.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nepoznate činjenice o ropstvu u Americi - Tribun

# data[].attributes.attachment_link.description
Osim uobičajenih teza o bijelcima kao vlasnicima robova, malo tko zna neke dublje činjenice o ropstvu u Americi. Na primjer, prvi službeni vlasnik robova u Americi bio je crnac; prvi trgovci robovima bili su Arapi, koji su mnogo prije nego što su Europljani kročili u Afriku, odvodili crne robove u arapske zemlje; osnivač južnjačke države [...]

# data[].attributes.headline
"I have a dream" je toliko jak i toliko snažan govor koji je promijenio mišljenja velikog broja ljudi te su osobe druge boje kože napokon prihvaćeni u društvu te mi se zbog toga svidio  

# data[].attributes.subject
"I have a dream" je toliko jak i toliko snažan govor koji je promijenio mišljenja velikog broja ljudi te su osobe druge boje kože napokon prihvaćeni u društvu te mi se zbog toga svidio  

# data[].attributes.body
Ovaj govor mi se svidio jer se Martin Luther King bori za ljudska prava, njegova rečenica koja mi se jako svidila bila je "Sanjam da će jednog dana    četvero moje djece, živjeti u državi gdje im se neće suditi temeljem boje kože, već prema njihovom karakteru" to je i najpopularnija rečenica njegovog govora.

# data[].attributes.body
Govor Martina Luthera Kinga mi se jako svidio,drago mi je da se borio za ljudska prava. "Sanjam da će jednog dana ovaj narod ustati i živjeti ono u što vjeruje"  "Sanjam da će jednog dana ovaj narod ustati i živjeti ono u što vjeruje", "Sanjam da će jednog dana, četvero moje djece, živjeti u državi gdje im se neće suditi temeljem boje kože, već prema njihovom karakteru",te dvije rečenice su mi se najviše svidile i ostavile su veliki dojam na mene.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Već duže od 300 godina muslimani utječu na priču o Sjedinjenim Američkim Državama - od otaca osnivača do bluz muzike danas.

Omar ibn Said, rođen u Senegalu 1770, držao se islamskih praksi dok je bio u ropstvu u SAD-u [Biblioteka za rijetke knjige i rukopise Beinecke, Univerzitet Yale]

Piše: Sylviane A Diouf
U ljeto 1863. godine novine su u Sjevernoj Karolini, objavile da je preminuo "poštovani Afrikanac", kojeg su očinski zvali "čika Mireau".

Omar ibn Said, musliman, rođen je 1770. godine u Sengalu i do smrti je bio u ropstvu 56 godina. U 2021. godini će Omar, opera o njegovom životu, biti premijerno izvedena na festivalu Spoleto u Charlestonu, Južna Karolina.

Obično se misli da su muslimani imigranti koji su u 20. stoljeću došli u SAD, a ipak su duže od tri stoljeća afrički muslimani, kao što je Omar, bili prisutni u ovoj državi. Odrasli su u Senegalu, na Maliju, Gvineji, Sierra Leoneu, Gani, Beninu i Nigeriji, gdje je islam poznat od 8. stoljeća i proširio se u rane hiljadite.

Procjene variraju, ali od 12,5 miliona Afrikanaca dovedenih u Ameriku, njih je bilo barem 900.000. Među 400.000 Afrikanaca koji su proveli život porobljeni u SAD-u, deseci hiljada su bili muslimani.

Iako su bili manjina među porobljenom populacijom, muslimani su priznati kao nijedna druga zajednica. Robovlasnici, putnici, novinari, učenjaci, diplomate, pisci, svećenici i misionari su pisali o njima. Osnivač Georgije James Oglethorpe, predsjednici Thomas Jefferson i John Quincy Adams, državni sekretar Henry Clay, autor američke himne Francis Scott Key i slikar otaca osnivača Charles W. Peale su bili upoznati s nekima od njih.

Vidljivi znaci vjere

Muslimani su bili uočljivi dijelom zato što su stalno, kad god je to bilo moguće, poštovali najupadljivije principe svoje religije. Molitva, drugi stub islama, bila je jedan od vidljivih znakova vjere, koje su primjećivali i robovi, i robovlasnici.

U autobiografiji iz 1837. godine, Charles Ball, koji je pobjegao iz ropstva, detaljno je pisao o čovjeku koji se glasno molio pet puta dnevno na jeziku koji drugi nisu razumjeli. Dodao je: "Poznavao sam nekoliko njih, koji mora da su, iz onoga što sam od tada naučio, bili muhamedanci; iako u to vrijeme nisam ništa znao o Muhammedovoj religiji."

Charles Spalding Willy je ovo rekao o Bilaliju iz Gvineje, kojeg je porobio njegov djed na otoku Sapelo u Georgiji: "Tri puta dnevno se okretao ka istoku i zazivao Allaha." Svjedočio je i da su se "drugi pobožni muslimani molili Allahu ujutro, u podne i uvečer."

Yarrow Mamout, još jedan veoma vidljivi musliman, doveden je iz Gvineje 1752. godine, kada je imao 16 godina. Nakon 44 godine ropstva, oslobođen je i kupio je kuću u Washingtonu, DC. Mamoout je bio neki vid slavne ličnosti, kojeg su "često vidjeli i čuli na ulici kako pjeva zahvale Bogu - i razgovara s njim", kazao je istaknuti umjetnik Charles Willson Peale.

Muškarci i žene koji su ranije bili porobljeni u Georgiji su 1930-ih opisivali kako su se njihovi rođaci i drugi molili nekoliko puta na dan: klečali su na prostiračima, pregibali se i izgovarali čudne riječi i imali su nanizane kuglice ili tespihe. Kada je Bilali izvadio kuglice, jedan potomak se prisjećao, izgovarao je riječi "Belambi, Hakabara, Mahamadu..."

Teško je zamisliti kako su ovi krajnje siromašni ljudi mogli davati milostinju, treći stub islama, ali ipak je milostinja bila najraširenija i najotpornija od svih muslimanskih vjerskih praksi.

Na Pomorskim otocima žene su ostavile svoj biljeg na ovoj tradiciji. Njihovi potomci su se 1930-ih prisjećali s naklonošću kolača od riže koje su njihove majke dijelile djeci. Bila je i riječ za to: saraka, a nakon podjele su izgovarali "amin, amin, amin..."

Kolači od riže su milostinja koju i dalje zapadnoafričke žene dijele petkom. Kolač se više ne zove saraka, ali čin udjeljivanja je sadaka, dobrovoljni dar, i ta se riječ izgovara dok ga žene daju.

Odražavajući muslimanski utjecaj, nemuslimani duž Karipskih otoka do danas daju saraku, nesvjesni njenog islamskog porijekla.

Post i prehrambeni zahtjevi

Nema sumnje da je četvrti islamski stub, post, bio iznimno težak ljudima koji nisu imali dovoljno hrane, a radili su prekomjerno. Ipak, Bilali i njegova velika porodica su postili tokom ramazana. Postio je i njegov prijatelj Salih Bilali. Otet na Maliju kada je imao 14 godina, 60 godina kasnije i dalje je bio "strogi muhamedanac; [on] ne pije alkohol i posti, posebno tokom ramazana", pisao je njegov "vlasnik" James Hamilton Couper.

Kažu da je postio i Omar ibn Said. Drugi čiji životi nisu bili zabilježeni su možda koristili isti izgovor kao i Muhammad Kaba na Jamajci: kad god je morao postiti, pretvarao se da je bolestan.

U nekoliko svjedočenja se spominju islamske prehrambene navike. Tokom dugog života, Yarrow Mamout je govorio ljudima "da nije dobro jesti svinjetinu [i] da je pijenje viskija veoma loše".

U Mississippiju je sin princa priznao da je teško pridržavati se ovih pravila, jer su robovlasnici osiguravali hranu. Rekao je "u pogledu gorkog žaljenja, da ga njegova situacija kao roba u Americi sprečava da poštuje odredbe njegove religije. Prinuđen je da jede svinjetinu, ali kaže da nikada nije probao alkohol."

U Južnoj Karolini je čovjek poznat kao Nero imao više sreće, dobijao je svoju porciju govedine. Posteći i odbijajući da jedu određenu hranu, muslimani nisu samo ostajali vjerni svojoj religiji, već su i dobijali određeni stepen kontrole nad svojim životima.

Isticali su se svojom odjećom

Osim što su poštovali principe islama, muslimani su se, kada je to bilo moguće, isticali načinom oblačenja. U Georgiji su neke žene nosile veo, dok su muškarci nosili turski fez ili bijele turbane.

Članak iz 1859. godine je opisivao kako je, svako jutro, Omar ibn Said zakucavao kraj dugog bijelog pamučnog platna za drvo i, držeći drugi kraj, obmotavao ga je oko glave praveći turban. Dagerotipije ga prikazuju s obmotanom glavom ili s vunenim šalom. Na portretu, koji je 1819. godine naslikao Charles W. Peale, Mamout je nosio isti šešir kao i Omar.

Senegalac Ayuba Suleyman Diallo je 1733. godine insistirao da ga se naslika u njegovoj "nacionalnoj nošnji", s bijelim turbanom i ogrtačem. Isto tako su neki muslimani u Trinidadu, Brazilu i na Kubi opisivani kao oni koji nose "lepršave ogrtače", okrugle kapice i široke hlače.

Izbjegavši grubu, ponižavajuću odjeću robova, muslimani, koji su to mogli, vraćali su dio vlasništva nad svojim tijelom, dok su izražavali vjernost svojoj religiji.

Znatiželja i pismenost

Osim što su bili vidljivi, muslimani su budili znatiželju zbog svoje pismenosti, islamskog imperativa, jer su vjernici trebali čitati Kur'an.

Ova pismenost je sticana u školama i, za većinu obrazovanih, na lokalnim ili stranim ustanovama visokog obrazovanja. Ovo ih je posebno izdvajalo od Afrikanaca nemuslimana, kao i mnogih nepismenih Amerikanaca, robova i slobodnih.

Robovlasnik koji je tražio 30-godišnjeg roba koji je nedavno došao naveo je samo jednu karakteristiku u obavijesti o nestanku roba iz 1805. godine: Bio je muškarac "ozbiljnog lica koji piše arapskim jezikom".

Dvije godine kasnije, Ira P. Nash, ljekar i zemaljski nadzornik, skrenuo je pažnju Thomasa Jeffersona - u tri pisma i na jednom sastanku - na nevolje dvojice muslimana. Zarobljeni u Kentuckyju, pobjegli su u Tennessee, gdje su pritvoreni i odakle su još dva puta pobjegli. Dao je Jeffersonu dvije stranice koje su oni ispisali na arapskom. Na njima je bila i zadnja sura (poglavlje) Kur'ana, An-Nas, Ljudi, koja govori o utočištu kod Allaha i zlu, što je bila savršena analogija s njihovom situacijom.

Tražeći prevod, Jefferson je poslao te papire učenjaku i abolicionisti Robertu Pattersonu. Mislio je da su pisali o "historiji tih ljudi, kako su i sami rekli".

Po svoj prilici, zasnovano na onome što će ta priča otkriti, predsjednik je bio spreman "osigurati oslobađanje ovih ljudi ako su za to prikladni". Međutim, njima se zameo trag prije nego što je on mogao intervenirati.

Pisanje za braću muslimane

I danas postoje rukopisi od Brazila i Paname do Bahama, Trinidada i Haitija. Pisali su ih anonimni muslimani i nekoliko poznatijih i pokrivaju kur'anske sure, molitve, talismane, zazivanja i opomene za muslimane da ostanu vjerni islamu. Nekoliko ih je povezano za muslimanski ustanak 1835. godine u Bahiji.

Muhammad Kaba Saghanughu, koji je zarobljen 1777. godine na putu za Timbuktu i deportiran na Jamajku, 1823. godine je napisao dokument od 50 stranica na arapskom. Adresiran na "zajednicu muslimanskih muškaraca i žena", to je priručnik s uputstvima o molitvi, braku, abdestu (ritualnom pranju) i sadrži komentare i reference na klasične islamske tekstove.

Za razliku od autobiografija bivših robova, uključujući Afrikance kao što je Olaudah Equiano, muslimani su pisali za svoju zajednicu, a ne za zapadnjačku publiku.

U SAD-u je Bilali napisao dokument od 13 stranica, dio djela Tunižanina iz 10. stoljeća Ibn Abu Zayda al-Qairawanija. Bio je napisan na papiru proizvedenom u Italiji za sjevernoafričko tržište, što za sobom povlači intrigantna pitanja kako je taj papir došao do njega.

Salih Bilali, pisao je njegov vlasnik, "čita arapski i ima Kur'an (koji ja nisam vidio) na tom jeziku, ali ga ne piše". Slično tome, Bilali, koji je "čuvao sve 'dokumente' sa plantaže na arapskom... sahranjen je sa svojim Kur'anom i ovčijom kožicom za klanjanje".

Ova povremena spominjanja Kur'ana na udaljenim plantažama povlače za sobom pitanje gdje su ih dobili. Možda su ga, kao i drugi koji su učili Kur'an napamet u Amerikama, sami zapisali.

Samo je šačica muslimana koji su postali poznati, ali mnogi drugi, jednako ostvareni, ostali su nepoznati.

William Brown Hodgson, bivši diplomata koji je radio u sjevernoj Africi i robovlasnik, napisao je 1857 godine: "Nekoliko obrazovanih robova muhamedanaca uvezeno je u SAD." Godine 1845. obavijestio je French Société d'ethnologie da je "princ iz naroda Fulbe, po imenu Omar, trenutno rob u SAD-u i da će moći osigurati dragocjene elemente za detaljnu obavijest o svojoj naciji".

Hodgson je pokušao dobiti informacije, vjerovatno za istu svrhu, od muslimana, ali morao je prestati zbog neprijateljskog stava robovlasnika.

Slično tome, Theodore Dwight, sekretar Američkog etnološkog društva, 1871. godine je primijetio da je nekolicina Afrikanaca u različitim dijelovima države pismena i on je "dobio neke informacije od nekih od njih".

Nažalost, i on je naišao na "nepremostive poteškoće na tom putu u robovlasničkim državama, koje su poticale od ljubomore gospodara i drugih razloga".

Pisanje za slobodu

Ayuba Suleyman Diallo je najviše profitirao od svoje pismenosti. Ovaj trgovac i učitelj Kur'ana iz islamske države Bundu u Senegalu otet je 1730. godine u Gambiji i prodat je kapetanu Stephenu Pikeu sa "Arabelle".

Diallo mu je rekao da će njegov otac platiti za njegovu slobodu i bilo mu je dozvoljeno da pošalje poznanika u svoj rodni kraj. Ali, "Arabella" je otplovila prije nego što je Diallo mogao biti oslobođen.

Iz Marylanda je napisao pismo ocu i dao ga dileru robova, s uputom da ga pošalje nazad Pikeu. Ovo pismo nije došlo do njega, već je završilo u Londonu, u rukama Jamesa Oglethorpea, zamjenika guvernera Kraljevske afričke kompanije i budućeg osnivača Georgije. Nakon što je pročitao prevod, Oglethorpe je ugovorio da Diallo bude oslobođen i prebačen u Englesku.

Ovaj Senegalac je stigao u London u aprilu 1733. godine. Upoznao je kraljevsku porodicu i pomagao je renomiranom ljekaru i prirodnjaku Sir Hansu Sloaneu - čija je privatna kolekcija bila osnova za Britanski muzej, Britansku biblioteku i Prirodoslovni muzej - da prevede dokumente na arapskom. Prije povratka u Bundu, u julu 1734. godine, pozirao je slikaru Williamu Hoareu i napisao je tri primjerka Kur'ana po sjećanju. Jedan je prodat 2013. godine za 21.250 britanskih funti (28.040 dolara) kolekciji Dar El-Nimer za umjetnost i kulturu u Bejrutu.

U Mississippiju je Ibrahima abd al-Rahman slijedio Diallov primjer, s pismom koje je napisao 1826. godine. Tridesetosam godina ranije, tada 26-godišnji sin muslimanskog vladara Fute Jallone u Gvineji je zarobljen u ratu. Njegovo pismo je poslato Thomasu Mullownyju, američkom konzulu u Maroku. On ga je predao sultanu Abdu al-Rahmanu II, koji je tražio da se Ibrahima oslobodi. Državni sekretar Henry Clay je predstavio ovaj slučaj predsjedniku Johnu Quincyju Adamsu, koji je ovom pitanju posvetio odlomak u svom dnevniku 10. jula 1827. godine.

Nakon 39 godina u Mississippiju, Ibrahima je oslobođen i otišao je u Liberiju 1829. godine, zajedno sa svojom suprugom Amerikankom. Nedugo potom je preminuo. Osmero djece i unučadi je oslobođeno sa 3.500 dolara. koje je prikupio za tu svrhu među abolicionistima prije nego je napustio SAD. Oni su se naselili u Liberiji, ali je sedam rođaka ostalo u ropstvu.

U inat stereotipima

Ako pismenost nije oslobodila Omara ibn Saida, umnogome je poboljšala situaciju u kojoj se našao. Nakon što je 1810. godine pobjegao od "zlog čovjeka... nevjernika, koji se nije bojao Allaha", Omar je uhvaćen dok se molio u crkvi i bačen je u tamnicu kao odbjegli rob. Komadima uglja ispisao je zidove molbama, na arapskom, da bude oslobođen. Kupio ga je brat guvernera Sjeverne Karoline i dao mu je lagane zadatke, kao i papir i pripovijedao mu je o kršćanstvu.

Omarova autobiografija iz 1831. godine, napisana na arapskom, suptilno je osudila njegovo ropstvo uz pomoć sure Al-Mulk, koja kaže da Bog ima vlast nad svima; čime je porekao nadmoć svog "vlasnika".

Profeosri Mbaye Bashir Lo at Duke i Carl Ernst na Univerzitetu Sjeverna Karolina na Chapel Hillu pomno su analizirali njegovih 17 poznatih rukopisa. Otkrili su da je citirao po sjećanju razna djela, uključujući jedno od andaluzijskog sufije iz 12. stoljeća, kao i egipatsku teološku poemu iz 16. stoljeća.

Mnogo se govorilo o navodnom Omarovom prelasku na kršćanstvo i Francis Scott Key je pomogao da mu se nabavi Biblija na arapskom. Omar je imao i Kur'an, za koji se kaže da mu je bio najvrijednija imovina. Indikativno, njegov posljednji poznati rukupis 1857. godine bila je sura An-Nasr (Pobjeda), kao što je pobjeda islama protiv "nevjernika" i drugih neprijatelja. To je sura koja je posljednja objavljena poslaniku Muhammedu.

Bez sumnje, stereotip Afrikanaca kao necivliziranih idolopoklonila koji je korišten kao opravdanje za porobljavanje nije se uklapao s pismenim monoteistima. Stoga su muslimani često pogrešno predstavljeni kao Arapi, Mauri i "potomci arabijskih muhamedanaca koji su migrirali u zapadnu Afriku".

Američko kolonizatrosko udruženje, čiji je cilj bio da deportira slobodne Afroamerikance u Liberiju, zamišljalo je slobodne muslimane kao što je Ibrahima kao kanal za "civiliziranje" ovog kontinenta i, što je neobično, njegovog pokrštavanja.

Bluz

Utjecaj porobljenih afričkih muslimana vidljiv je i danas. Arapska terminologija je preživjela u jeziku gullah u Južnoj Karolini, u trinidadskim i peruanskim pjesmama, u karipskoj saraki te u nizu religija kao što su candomble, umbanda i macumba u Brazilu, vodun na Haitiju, regla lucumi i palo mayombe na Kubi.

Štaviše, značajan muslimanski doprinos, bluz, priznaju glavni muzikolozi od 1970-ih. Korijeni bluza mogu se naći u povicima sa polja - što je solo, spori ton bez instrumenata, s produženim riječima, pauzama i melizmom, što su sve elementi islamskog stila pjevanja i recitiranja.

Muzikolozi, međutim, nisu prepoznali, da je povik sa polja bio direktan proizvod nemuslimanskog pamćenja, već islamskih praksi koje su opstale u SAD-u, kao što su molitve, recitiranje Kur'ana, sufijske pjesme i ezan, poziv na molitvu.

Posebno je zanimljiva bliskost ezanu pjesme Levee Camp Holler W.D. "Bame" Stewarta, snimljene 1947. godine u zatvoru Parchman u Mississippiju. Kada se puste jedno uz drugo, teško je reći kada jedno završava, a drugo počinje.

Bluz je jedan od trajnijih i najviše zanemarenih doprinosa afričkih muslimana američkoj kulturi.

Još jedan bi mogao biti takozvani prstenasti povik američkog Juga, Jamajke i Trinidada. Vjerski ritual tokom kojeg se ljudi poredaju ukrug, smatrano je da je to afrički ples sa zbunjujućim imenom jer nema vikanja. Drugo objašnjenje je ponuđeno 1940-ih. Jedan krug oko Kabe se zove shawt što zvuči slično engleskoj riječi "shout" (vikati). Kao i hodočasnici u Mekki, i američki vikači kruže suprotno od kazaljke na satu oko svete strukture, kao što je crkva, oltar, ili posvećeni drugi oltar. Je li moguće da su muslimani "rekonstruirali" glavnu epizodu hadža?

Zaboravljena historija

Vremenom je priča, pa čak i prisustvo afričkih muslimana u Amerikama, izblijedila iz sjećanja. Ali, nakon tragedije od 11. septembra 2001. godine, prisutno je sve veće zanimanje za ovu zaboravljenu historiju, što je većini zapanjujuće otkriće.

Afroamerički muslimani su je iskoristili da polažu pravo na drevnu lozu, a imigrantske zajednice da pokažu kako je islam, daleko od tog da je stran, jednako američki kao i kršćanstvo.

Danas su ljudi u širem islamskom svijetu sve više zainteresirani za ovu međunarodnu historiju islama.

Kao Afrikanci i kao muslimani, ljudi koji su živjeli svoju vjeru u užasavajućem ugnjetavanju američkog ropstva doprinijeli su socijalnom, vjerskom i kulturnom tkanju ove države. Muslimansko naslijeđe, priznato ili ne, i dalje živi. Njihova priča je afrička priča, muslimanska priča i američka priča.

# data[].attributes.attachment_link.title
Muslimani u Americi: Stoljećima zaboravljena historija

# data[].attributes.attachment_link.description
Već duže od 300 godina muslimani utječu na priču o Sjedinjenim Američkim Državama - od otaca osnivača do bluz muzike danas. Piše: Sylviane A Diouf U ljeto 1863. godine novine su u Sjevernoj Karolini, objavile da je preminuo "poštovani Afrikanac", kojeg su očinski zvali "čika Mireau". Omar ibn Said, musliman, rođen je 1770.

# data[].attributes.body
Josipa Odžak

# data[].attributes.body
Ovaj govor mi se jako svidio zbog jakih emocija i hrabrosti Martina Luthera da održi taj govor. I svidilo mi se njegovo zalaganje za svoju djecu i brinući se za njih da im osigura svijetlu budućnost. Smatram da danas ima dosta rasizma i da to netrebamo zanemariti nego trebamo ustati i ne šutjeti kao on.

# data[].attributes.body
Ovaj govor mi se jako svidio zbog njegove hrabrosti da se bori za prave djece, da im osigura dobru budućnost te da im se nesudi na osnovi boje kože.

# data[].attributes.body
Ovaj govor mi se jako svidio.Zato što Martin Luther King daje poticaj ljudima da nikad ne odustanu i da se bore za sebe. On to pokazuje na najbolji način samim svojim govorom.

# data[].attributes.body
Jedan od najvažnijih govora ikada. Martin Luther King se borio za prava crnih Amerikanaca i za ljude crne rase u cijelom svijetu. Ostavio je jak dojam na mene kao i na milijone ljudi širom svijeta. Nažalost isti ti problemi su idalje prisutni u društvu.

# data[].attributes.body
Sloboda za mene znač
i ne biti zarobljen I ograničen nego živjeti po svojoj volji I mišljenju bez obzira što drugi govore

# data[].attributes.body
Dragi učenici, ovo je vaša lektira za četvrtak. Pročitajte i pripremite se!

# data[].attributes.body
• Ribar dolazi u Dubravu zbog teškog i nesigur nog stanja u Dalmaciji koja je pod mletačkom vlašću.
•" ...Toliko je vladanje silno u nas da se ti, žena, djeca, imanje ne možeš tvoj rijeti..."
" Primorja naša sva u ništa sila zbi: Dubrava sama ova vlada se po sebi."

# data[].attributes.body
1.Ribar dolazi u Dubravu.Zato što je Dalmacija bila pod mletačkom vlasti.
2.„Toliko je vladanje silno u nas da se ti, žena, djeca, imanje ne možeš tvoj rijeti.”
„Tijem teško nam svime i lele vrh svega pod jarmom teškime gospodstva tuđega,a blago svijem vami ki ončas s poroda slobodni i sami sebi ste gospoda.”

# data[].attributes.body
1. Ribar dolazi u Dubravu iz Primorja jer želi provesti ostatak svog života u miru.
2. "Tijem teško nam svime i lele vrh svega pod jarmom teškime gospostva tuđega, a blago svijem vami ki ončas s poroda slobodni i sami sebi ste gospoda."

# data[].attributes.body
Ribar dolazi iz Dalmacije zato što je Dalmacija pod mletačkom vlašću i smatra da će mu Dubrava osigurati miran život.

# data[].attributes.body
Ribar dolazi u Dalmaciju zato što mu Dubrava osigurava miran život

# data[].attributes.headline
1. Ribar mu objašnjava da je došao u Dubravu jer želi ostatak svoga života provesti u miru. 

# data[].attributes.subject
1. Ribar mu objašnjava da je došao u Dubravu jer želi ostatak svoga života provesti u miru. 

# data[].attributes.body
2. Tijem teško nam svime i lele vrh svega
pod jarmom teškime gospostva tuđega,
a blago svijem vami kî ončas s poroda
slobodni i sami sebi ste gospoda.

# data[].attributes.headline
1. Dolazi iz Primorja. Jer je Dalmacija bila pod Mlećanima.
2. "Tijem teško nam svime i lele vrh svega pod jarmom teškime gospodstva tuđega, a blago svijem vami ki ončas s poroda slobodni i sami sebi ste gospoda." 

# data[].attributes.subject
1. Dolazi iz Primorja. Jer je Dalmacija bila pod Mlećanima.
2. "Tijem teško nam svime i lele vrh svega pod jarmom teškime gospodstva tuđega, a blago svijem vami ki ončas s poroda slobodni i sami sebi ste gospoda." 

# data[].attributes.body
1. Dolazi iz Primorja. Jer je Dalmacija bila pod Mlećanima.
2. "Tijem teško nam svime i lele vrh svega pod jarmom teškime gospodstva tuđega, a blago svijem vami ki ončas s poroda slobodni i sami sebi ste gospoda."

# data[].attributes.body
1. Ribar dolazi u Dubrovnik dolazi kako bi proveo svoj život u miru te dolazi iz ne slobodne Dalmacije u slobodni Dubrovnik.
2. "Toliko je vladanje silno u nas da ti žena, djeca, imanje ne možeš tvoj rijeti."

# data[].attributes.body
1. Dolazi jer je primorje odnosno mjesto njegovog boravka pod vlašću mlečana te nije slobodno dok je Dubrava odnosno pod alegorijom se misli na Dubrovnik slobodna republika iako ima svoje probleme.
2. Ljepota i ružnoća te sloboda i oduzeta sloboda.

# data[].attributes.headline
1.Ribar dolazi iz Primorja da bi se pobrinuo za svoju starost

# data[].attributes.subject
1.Ribar dolazi iz Primorja da bi se pobrinuo za svoju starost

# data[].attributes.body
2."Toliko je vladost silno u nas da se ti žena, djeca, imanje ne možeš tvoj rijeti

# data[].attributes.body
-Ribar dolazi s primorja u Dubravu kako bi umro u slobodi, jer je Dubrava(Dubrovnik) bila samostalna država.
-Predstavlja svjesnu antitezu koja se zasniva na suprotnosti između dobro i lošeg,ljepote i ružnoće.

# data[].attributes.body
1.Ribar dolazi u Dubravu kako bi ostatak života proveo u miru.
2.suprotnost je između ružnog i lijepog,dobrog i lošeg.

# data[].attributes.headline
SŠ HJ A.3.1. Učenik govori upućivačke i raspravljačke tekstove na temu slobode.

# data[].attributes.subject
SŠ HJ A.3.1. Učenik govori upućivačke i raspravljačke tekstove na temu slobode.

# data[].attributes.headline
SŠ HJ B.3.1. Učenik izražava svoj literarni doživljaj o Dubravki Ivana Gundulića i uspoređuje svoje stavove sa stavovima drugih čitatelja, učenika iz razreda.

# data[].attributes.subject
SŠ HJ B.3.1. Učenik izražava svoj literarni doživljaj o Dubravki Ivana Gundulića i uspoređuje svoje stavove sa stavovima drugih čitatelja, učenika iz razreda.

# data[].attributes.headline
SŠ HJ B.3.4. Učenik se stvaralački izražava (Canva, Padlet) prema vlastitome interesu potaknut govorima o slobodi (Martin Luther King, Charlie Chaplin) i djelom za cjelovito čitanje (Ivan Gundulić, Dubravka).

# data[].attributes.subject
SŠ HJ B.3.4. Učenik se stvaralački izražava (Canva, Padlet) prema vlastitome interesu potaknut govorima o slobodi (Martin Luther King, Charlie Chaplin) i djelom za cjelovito čitanje (Ivan Gundulić, Dubravka).

# data[].attributes.headline
SŠ HJ C.3.2. Učenik objašnjava tekstove iz europske kulturne baštine i kulturnoga kruga i njihov utjecaj na hrvatski kulturni identitet (Sloboda nekad i danas).

# data[].attributes.subject
SŠ HJ C.3.2. Učenik objašnjava tekstove iz europske kulturne baštine i kulturnoga kruga i njihov utjecaj na hrvatski kulturni identitet (Sloboda nekad i danas).

# data[].attributes.attachment_link.title
Jakov Gotovac - Himna slobodi (Dubrovačke ljetne igre 2012.)

# data[].attributes.body
Josipa Odžak

# data[].attributes.attachment_link.title
Pink Minimalist Love Yourself Book Cover

# data[].attributes.body
1.Ribar dolazi iz Primorja i dolazi u Dubravu jer njegovo rodno mjesto nije slobodno i pod vlašću je Mlećana te je mislio da je Dubrava slobodna i da će to biti mjesto njegova boravka prije njegove smrti.
2. a)"Toliko je vladanje silno u nas da se ti, žena, djeca, imanje ne možeš tvoj riješiti."
"Svak sebi i svemu svomu je gospodar."
b) "Primorja naša sva u ništa sila zbi."
"Dubrava sama ova vlada se po sebi."
c)"Tvrda u nas nije kuća da se od sile prihude."
"Ovdi nije sirote ku sila potiše."

# data[].attributes.headline
- ribar dolazi u Dubravu zbog teškog i nesigurnog stanja u Dalmaciji koja je pod mlwtačkom vlasti

# data[].attributes.subject
- ribar dolazi u Dubravu zbog teškog i nesigurnog stanja u Dalmaciji koja je pod mlwtačkom vlasti

# data[].attributes.body
-"Toliko je vladanje silno u nas da ti sežena, djeca, imanje ne možeš tvoj rijeti.."
"Tijem teško nam svime i lele vrh svega pod jarmom teškime gospostva tuđega, a blago svijem vami ki ončas s poroda slobodni samo sebi ste gospoda"

# data[].attributes.body
1. Ribar dolazi s primorja u Dubravu kako bi svoj život završio u slobodnoj državi.
2. "...a blago svijem vami ki ončas s poroda slobodni i sami sebi ste gospoda."