# data[].attributes.body
Dragi učenici,
današnji zadatak je napisati tekst od 200 riječi.

U tekstu trebate ispripovijedati neki svakodnevni događaj ili situaciju iz svoga obiteljskog ili školskog života na humorističan način. Pokušajte upotrijebiti i ironiju. (Neka vam uzor bude Kishonov tekst koji smo radili ovaj tjedan.)

Tekst treba imati trodijelnu strukturu i biti napisan standardnim jezikom.

Ukoliko rabite upravni govor, pripazite na pravilnu uporabu rečeničnih i pravopisnih znakova.

U upravnome govoru možete upotrijebiti i govorni jezik ili narječje kako biste dočarali situaciju ili karakterizirali lika.

Tekst trebate objaviti u ovome Padletu i trebate čitati tuđe tekstove, komentirati ih i lajkati.

# data[].attributes.body
Često mi smeta kad su roditelji potpuno odlučni u tome da spremim svoju sobu i uništim svoju kolekciju posuđa koje sam čuvala unutra – čaše i šalice svih oblika i boja, zdjelice i tanjure…
No, još gore od te njihove potpune odlučnosti je njihova neodlučnost. Najdraže mi je kad pitam roditelje isto pitanje, a oni mi odgovore suprotno. Kako da ja znam koga trebam slušati? Ali, još je bolja druga vrsta neodlučnosti koju ja volim zvati dugoročna neodlučnost. Obitelj je na broju, majka i otac mirno pričaju dok se sestre i ja mirno svađamo poput poludjelih mačaka skitnica koje se bore za zadnji komadić ribe. Ništa neobično. Čovjek bi pomislio da će se roditelji već naviknuti na takvu ugodnu atmosferu. „Elena! ELENA!“ poviknu oni kao da sam ja napravila nešto loše. „Umjesto da smiriš situaciju, ti je pogoršavaš!“ Mislila sam da sam pomogla situaciji kad sam rekla da moja sestra pjeva kao Dida trol iz Snježnog kraljevstva. Dobro, iako nisam kriva, poslušat ću roditelje i neću se svađati sa sestrama. Za nekoliko minuta, sestre i ja zabavljamo se i smijemo dok se prisjećamo svojih unutarnjih šala baš kao prave sestre koje se vole. Toliko sam ponosna na nas… „Elena! Opet ste PREGLASNE! Stišajte se!“
Ne razumijem to. Kad se svađamo nije dobro, kad se ne svađamo nije dobro. Ja sigurno neću biti neodlučna sa svojom djecom. Kad im nešto kažem, bit ću sto posto odlučna svaki put. (Elena nije bila odlučna ni za jednu jedinu stvar vezanu uz njezinu djecu.)

Elena Marić II.

# data[].attributes.body
Traženje parkinga

Moja mama dobro vozi automobil i voli voziti. I ja volim vožnju automobilom. Moja sestra Anamarija bira pjesme koje ćemo slušati na mobitelu. Uvijek puštam pjesme koje traži. Ja sam joj nešto kao DJ.

Prava zabava za mene i seku počinje kod traženja parkinga. Mami onda prestaje uživanje u vožnji. Prvo postane jako ozbiljna. Često  bude gužva i nema mjesta za parkiranje. Mama vozi jako polako i gleda gdje bi se mogla parkirati. Polako počinje gubiti živce. Prvo ide tiho gunđanje, a onda  postaje sve glasnije i jasnije. Mi se prvo tiho smijuljimo , a onda i mi postanemo glasniji. Mama bude smiješna kad se ljuti. Svađa se s parkiranim automobilima: ,,Kuda ste svi danas krenuli?'', ,,Ajme koliko vas ima!'', ,,Kako ljudi ovo parkiraju? Treba im svima oduzeti dozvolu!''. Koristi i neke riječi koje kao ne smijemo koristiti. I onda kad konačno pronađe slobodno mjesto za parkiranje svi budemo sretni. Onda odahnemo, ali to traje kratko. Treba se još parkirati. Moramo biti mirni kao bube i gasi se glazba. Nama bude najteže prestati se smijati. Ako mama vikne:  ,,Tišina! Prekinite biti glasni!'' mi se još više smijemo. Kad se konačno parkira, zabava bude gotova.

Izlazimo iz automobila svi nasmijani. Mama sretna jer se konačno parkirala, a mi sretni jer smo se dobro nasmijali.

# data[].attributes.body
Opet smo online

Zar opet. Zakasnio sam na još jedan sat matematike i to po drugi put ovaj tjedan.

Nastavnica mi nikako ne priznaje da ovaj tjedan ja imam ulogu redara. Ja naravno kao pravi redar prebrisao sam monitor i računalo sa spužvom, trebalo je neko vrijeme da se ponovno upali, ali valjda mu nije ništa. Poslije matematike slijedio je tjelesni. Nisam siguran kako nastavnik baš planira objasniti trčanje u 8 krugova oko školskog dvorišta preko "Teamsa", ali sam siguran da će "FIFA 2022" idealno obaviti posao. Sjetio sam se. Nisam napravio zadaću iz tehničkog. Ne znam kako nastavnik ne može shvatiti da ni mi
nismo više ona mala djeca. Ne mogu smisliti da moram odgledati 17. epizodu A je
to i 13. epizodu Boba graditelja. U 11:30 bio je poziv iz hrvatskog. Najgore je kada te prozove, a ti baš prelaziš najteži nivo. Ma ne mogu ja to više smisliti. Pobjeći ću iz škole s prijateljem. Isključili smo mikrofone i napustili poziv. Sada nas nitko neće moći otkriti, ipak smo stavili lajk na zadatak.

Kako ne bi morali ovako do faksa. Ostanite doma! Ne srljajte
kao guske u maglu.

# data[].attributes.body
Drama e-dnevnika

Trebao je to biti još jedan običan dan. Stjecajem se okolnosti pretvorio u dramatičnu kazališnu predstavu koje se često sjetim. Pri tome me obuzme srdžba.

Jutom sam otišao u školu. Majka je bila kod kuće na slobodnom danu. Nastavnica kemije je napisala opasku u e-dnevnik kako bi učenici trebali imati kalkulatore na satu kemije. Ne bi smjeli koristiti pametne telefone na nastavi. Majka je pročitala tu opasku i napoprijeko zaključila da sam se zabavljao na pametnom telefonu tijekom sata kemije. Uzrujala se i odmah je nazvala oca da mu saopći što se dogodilo. Dočekala me pred školom s jezikovom juhom. Uporno sam ju pokušao razuvjeriti da njena optužba nema nikakvog smisla, ali iz nje je tekla bujica ljutih riječi. Nije uopće mogla pojmiti da nisam vadio pametni telefon iz torbe. Stigli smo kući. Dočekao me otac bijesan kao ris. Pitao me kako si mogu dopustiti takvo ponašanje. Moj otac, čovjek koji se ne odvaja od pametnog telefona ni na liječničkim pregledima!

Majka me prisilila da pišemo poruku isprike nastavnici kemije, no tada sam se na sreću sjetio kontaktirati kolege iz razreda. Ispostavilo se da su svi učenici u razredu dobili tu opasku u e-dnevnik. Roditeljima je laknulo, no naravno nisu imali potrebu pretjerano se ispričavati...

Svidjeli su mi se svi tekstovi, no posebno mi se dojmio Šokčevićev jer mi je bliska ta problematika.

# data[].attributes.body
Opet idemo online

Opet idemo online po 10. put. Mislim si, zar ćemo uspjeti svladati gradivo preko nekih običnih video poziva? Ispred nas je teška odluka, što prvo učiniti?
Pogledam na monitor, s lijeve strane poziv učitelja, a sa desne strane poziv prijatelja. Kome prvo odgovoriti? Mislim da bi ovaj put ipak trebao odgovoriti učitelju. Taman sam pri kraju pisanja objave kad u sobu ušeta moja mala sestra stane kraj mene te me upita: „Brate a šta je ovo“ pokazujući na tipku delete. Nisam ni stigao odgovoriti ona je već stisnu, a kad pogleda na monitoru prazno. U pozadini začu zvono, pomisli opet ću zakasniti u školu. Pogledam na mobitel a ono samo poruka moje mame… „Nisi pozitiva“. Mislim si kako nisam kad stalno mislim pozitivno, veseo sam i razigran. Novi problem sad se stvori kako preskakati vijaču online u 30 sekundi. No, tad se sjetih igre, posudih svog avatara te mu umjesto nečega dam vijaču i pošaljem učitelju. Nadam se da je ovoj pandemiji brzo kraj jer najbolje je u školskoj klupi znaj. Tamo nema loših veza osim reda, rada, tuge, veselja i puno novih obaveza.
U cijeloj ovoj strci bio u školskoj klupi ili online nemoj biti negativan uvijek ostani POZITIVAN!!!

# data[].attributes.body
Ljudi misle da je imati mačku super, ali vjerujte mi, ponekad samo poželite da ih nemate.
Kao ponosan vlasnik mačaka mogu reći da su one jednako velika sreća i napast. Zanimljivo, izgleda da upravo bijele mačke prave najviše nereda. Oni praznovjerni ne bi se složili, ali oni nikad nisu upoznali Bjelku. Bjelka je čupavo, razmaženo, debelo čudovište koja me svaki dan toliko izludi da poželim da nemam mačke. Samo bi jela i igrala se do te mjere da se svako malo izvali nasred puta kao da ima moždani udar i nitko u kući ne može proći od nje. Kad sam rekao da voli jesti nisam se šalio. Toliko je debela da me čudi kako još nije propala kroz pod. Neka to nikoga ne prevari. Puna je energije, ali malo je, kako da kažem, nespretnija. Svaku ju večer zatvaramo u šupu kako ju auto ne bi pregazio, a ona se ponaša kao da je dobila jednosmjernu kartu za Lepoglavu. Moramo ju nositi, a vjerujte mi, radije bi ste nosili slona. Također, kad je gladna, toliko se mota oko nogu da sam barem 50 puta mogao završiti u bolnici.
Moj prijatelju Ephraime, ti se voziš u ludnicu, a ja sam već zreo za nju.

# data[].attributes.headline
         Šapina Denis                                                                                                     

# data[].attributes.subject
         Šapina Denis                                                                                                     

# data[].attributes.body
Veseli ribići

Kraj Save sa tatom stojim i pecaljke brojim. Iskreno već u glavi ručak sa šaranom krojim, ali prošli su sati i ribe nikako nema.

Dok je tata pomalo tužan slaninicu na ražanj stavio taman se moj štap savio. Od muke sam kosu počupao ali od sreće povikao ,,Tataaa, šaranko stigao!!" Uzeo sam ponosno pecaljku u ruke i tada su počele muke. Imao sam osjećaj da je borba trajala cijelu vječnost, tata je već počeo mrmljati sebi u bradu i cupkati nogama. Ne znam da li od sreće ili muke. Odjednom sam se okliznuo, legao u blato koliko sam dug i širok i pecaljka je iz ruke poletjela ravno u tatine ruke. Ustao sam brzo i pomogao tati, obojicu nas je pucao adrenalin ali se nismo dali. Na kraju nam se isplatio sav taj stres, iščekivanje i upornost valjda svaki ribić mora kroz to sve proći. Zajedno smo upecali velikog šarana od 7kg, toliko smo bili sretni i ponosni da smo se  počeli  smijati toliko glasno da nas je sigurno i mama čula na poslu. Dok smo izvodili naš pobjednički ples došli su nam neki dragi djedica i njegova mala supruga koji su bili u prolazu, podijelili smo ulov jer mala supruga obožava kad joj djedica spremi fiš.

Došli smo veseli i zadovoljni kući, napravili predivnu večeru i čekali mamu koja je umorna stigla s posla. Toliko je bila oduševljena da sam joj zapazio suzu u oku ali to je od dragosti. Neprocjenjivo!

# data[].attributes.body
Odlazak u shopping

Jednoga posljepodneva moja majka i ja odlučile smo skratiti vrijeme tako što smo otišle u shopping.

Spremile smo se i pješice otišle  do trgovačkog centra. Čim smo došle odlučile smo se dogovoriti gdije prvo krenuti. Prvo smo se zaputile u,,h&m". Uzela sam par stvarčica i otišla u svlačionicu. Kada je mama došla rekla mi je:,,Što će ti te stvari,imaš hrpu iste odjeće i ništa ne nosiš."Nisam se obazirala na njene riječi jer znam dobro što volim nositi i što nikad ne ostavljam po strani. Nakon par dana majka me je upitala:,,Gdje ti je sad ona odjeća koju si kupila." Nisam joj htjela reći da ne mogu na ništa iskombinirati,jer bi mi rekla da je bila upravu....

Ja sam od toga dana naučila da nekupujem nepotrebne stvari koje nikada neću nositi. I kada ja budem jednog dana majka sa svojom djecom ću postupiti kao što je moja majka prema meni.

# data[].attributes.body
Svako jutro, u pola 7, majka me budi. Moj odgovor je uvijek: „Hvala ti najdraža majko“. Ustajem se iz kreveta, te što brže našvrljam domaću zadaću iz matematike i spakiram se za školu.

„Jesam ja glup“, kažem sebi, „cijeli razred je u samoizolaciji“. Vraćam se u krevet gdje ću gledati mobitel sljedeća dva sata. „Već je 10 sati, trebao bi pogledati Teams“, razmišljam u sebi dok izlazim iz Youtube-a. „Pa to nije ništa, samo je poslala vjeronauk od jučer“. Nabrzinu sve prepišem u 5 minuta, pa se vraćam na mobitel. „Uskoro će ručak, trebao bi provjeriti Teams još jedanput“. Velika greška, ogromna, toliko ogromna da je veća od moga djeda. Videolekcije iz biologije i kemije, zadatak iz hrvatskog od 200 riječi, sastanak iz matematike za 10 minuta. „Bože pomozi mojoj duši“. I tako se ja bacam na tonu zadataka iz svih mogućih predmeta. Odlučio sam početi s biologijom i kemijom, jer su to samo videolekcije, što bi moglo poći po zlu. Mogao bi prepisivati svaki slajd videolekcije, eto šta bi moglo poći po zlu. Na redu je matematika, ali to mi je lagano pa se fokusiram na hrvatski. „Napisati tekst od 200 riječi“, čitam u sebi, „U tekstu trebate ispripovijedati neki svakodnevni događaj ili situaciju iz svoga obiteljskog ili školskog života na humorističan način“. I tako ja počnem pisati hrvatski jezik, i taman pred kraj kad trebam samo poslati u Padlet, mobitel mi se zaključa.

„MAMAAAA OTKLJUČAJ MI MOBITEL!“, doviknem mami. „ŠTA VIČEŠ“, odgovori ona meni. „MORAM NAPRAVITI ZADAĆU IZ HRVATSKOG!“, „PA ŠTA NISI RANIJE REKO“.

# data[].attributes.body
Mala kuharica

Moja mama kada meni naredi da nešto moram skuhati ili ispeći, to budu muke Isusove. Bude mi toliko krivo da se neko nebi otrovao. Ali šta ćeš sto se mora nije teško.
Volim kuhati i napraviti nered, užas je to pospremati poslije ali nema veze. Mama uvijek uredno gleda što radim i prigovara mi, a tada mi je naj gore. Ne mogu se skoncentrirati i živcira me. Naj više volim raditi špagete i kolače. Američki keksići uvijek budu ogromni. Ne znam što krivo radim, ali jedan bude dovoljan da se najedeš za 3 dana. Tata kaže da super kuham i da se mogu udati, misim da je to zato sto me više ne može gledat u kući. Baš me briga znam ja da on mene voli. Mama mi uvijek prigovara da moram pospremiti sav nered za sobom u kuhinji, a to mi je naj mrže. Naj mlađa sestra mi uvijek pomaže oko kolača. Vise odmaže ali nema veze bar mi pravi društvo. Jednom kada  sam pravila kolač sam prosula svu smjesu. Mama se naljutila, ali zašto mi je onda rekla da idem napraviti kolač. Kad je znala da neće biti dobro?
To je bio zadnji put da pravim kolače. Ikad u životu, jer sam shvatila da kuhinja ipak nije za mene i da mi bolje ide jedenje te hrane koju mama Kety naprvi.
Mala kuharica

# data[].attributes.body
Ne na put bez da nešto ne zaboraviš!

Tek što je zora svanula moja majka zuji po kući kao muha bez glave.
To jutro išli smo na more, a umjesto da smo sve spremili i spakirali u auto dan prije, uvijek postoji netko tko će nešto zaboraviti. „Ustajte djeco i pomozite ocu da stavi sve stvari u auto, neće se ono samo spremiti!" Ustali tako brat i ja i pomogli mu nositi stvari. „Auto je pun, jel to sve?" pitao je tata. „Trebalo bi biti." kaže Noa. Otišla sam već po peti put gore u stan na četvrti kat samo da bi mi mama rekla kako je sve spremno. Imala sam osjećaj da smo nešto zaboravili, ali nisam bila sigurna što. Nakon dugog puta napokon smo stigli na more. Opet kao i prije puta pomogli smo prenijeti stvari u apartman. Noi i meni nije ni bilo u planu raspakirati se kako treba već smo u zurbi obukli kupaće kostime i odjurili na plažu.
Navečer toga dana, dok sam uživala na telefonu na terasi, začula sam mamu kako opet nešto prigovara. „Gdje je nestao neseser sa stvarima za higijenu?!" Jao si ga meni! Znači to sam zaboravila.

# data[].attributes.body
Kako smo opet završili na online nastavi

Bio je to još jedan običan dan u školi. Prošlo je oko 35 minuta nastave kada je odjednom ušla naša razrednica.

Rekla je da kupimo svoje stvari da idemo online. Meni se sviđa ići online, ali samo kada se sjetim kada ne želim uči u video poziv, kada odjednom ne želi uopće učiniti u timovima ili kada ti ostane još malo zadaće pa odlučiš je napraviti sutra pa sutra i dobiješ još zadaće. Za online nastavu možemo reći da je to odmor od škole. Već su prošla dva dana i već mi je dosadno ali i sebi govorim ,,ako ti je dosadno radi zadaću koja ti je ostala". Onda se već treći dan pitam što bih radila, ali ništa mi ne dolazi napamet. U petak sam gledao film pa sam ga opet pogledala sve ukupno sam sedam pa sam otišla ispričat mojoj mami kako je dobar film i koliko puta sam ga pogledala mama mi je rekla ,, baš si ista ko' svoj tata". Nemoj te me shvatiti krivo, ali kad pogledam jedan film koji mi se sviđa barem petnaest puta ču ga pogledat.

Od toga dana sam rekla da ću prvo napraviti sve što treba pa onda razmišljati što ću dalje aonda pogledati još petnaest puta moj omiljeni film.

# data[].attributes.body
Putovanje
Bilo je ljeto i kraj škole. Moj brat i ja smo išli kod tate u Zagreb kako bismo svi zajedno išli na more.
Prva dva dana smo bili u Zagrebu i treći dan smo krenuli. Treći dan je bio vrlo zanimljiv. Tata je mislio da ako se svi dignemo oko pola 5 da bi do 6 već bili u autu spremni kako bismo krenuli i izbjegli gužvu. No, odmah možete zamisliti kako to i nije bilo baš tako. Ja sam bila prva koja tatinu zamisao nije ispunila. Tako se moj stariji brat ravno u pola 5 ustao, doručkovao, otišao do kupatila, spremio se za put i ostatak jutra zasjeo na kauč i igrao igrice. Isto tako moj mlađi brat se ustao i počeo igrati igrice sa starijim bratom, iako mu je njegova  mama Ivana već govorila da se ide spremit i oprati zube. Tata i Ivana su se digli još ranije kako bi sve nas stigli razbuditi i još se oni stigli spremiti. Tu smo onda moja mlađa sestra Lana i ja koje smo ostale spavati, jest da za nju to nije stvaralo velik problem no za mene bome i je. Tata me najmanje 10 puta zvao, tj. nije zvao već se derao: ,, KOLIKO PUTA ĆU REĆI AJDE NINA!”. Ja na to samo kažem:,,A evo sad ću, šta se dereš”. I došli smo do te mjere da me krenio špricat vodom da me razbudi. Hvala Bogu pa sam se odmah probudila čim mi je kapljica dospjela na oko. U početku sam bila ljuta, ali čim sam se sjetila da idemo na more bilo mi je lakše.
I dok smo svi redom naživcirali tatu, spremili smo se, sjeli u auto i krenuli. Bilo je 15 do 7, koliko neočekivano.

# data[].attributes.body
Mačak u vreći

S mojom obitelji živi jedan nestašni, izgledom divlji mačak. Jako često s nama provede veći dio dana i noći.

Svakog ranog jutra moja mama se ustaje na posao, a zajedno s njom se budi i naš nemirni mačak, ali jednog jutra nema mačka. Tog jutra nije ga bilo u kući. Mama je krenula na posao, ali se ipak i zabrinula jer je mačak nestao. Stoga na mobitelu piše poruku mom tati da ga pokuša potražiti.  Nakon nekog vremena, tata ga je tražio, zvao, ali se nije javljao. Zvao ga je: " Mic mic, Zaki!", ali ga nije bilo. Uobičajeno je znao spavati i izležavati se na trosjedu i našim krevetima. Nakon dužeg vremena Zaks se još uvijek nije pojavio, tata odluči probuditi brata i mene. Nas sva trojica smo krenuli u potragu za Zaksom. Zavirivali smo ispod stolića  i gledali po ormarima, te smo ubrzo "prevrnuli" cijelu kuću, no od Zaksa ni traga ni glasa. Odjednom nam se učinilo da nešto šuška ispod kreveta, ja pogledam ispod kreveta i shvatim da se miče jedna najlonska vrećica. Ne pomišljajući da je mačak u vrećici, ja ju povučem kad u vrećici spava Zaks kao puh.

Na kraju smo svi bili jako sretni, ali i iznenađeni jer smo ga pronašli u najlonskoj vrećici. Za nagradu smo mu dali njegovu najdražu poslasticu ( hranu za mačke: kupovnu kobasicu).

# data[].attributes.body
Ne znam tko danas može zamisliti život bez mobitela. Ni ja nisam nikakva iznimka i kada god negdje idemo mobitel je prva stvar koju spremim u džep jer ne daj Bože da se dogodi nešto zanimljivo, a da ja to nisam isti tren vidjela. Tako bar kaže moja mama za mene.

Jednu subotu odlučili smo otići na obiteljski izlet. Nakon kraćeg razmišljanja, odluka je pala na obilazak Osijeka. Nije kao da tamo nisam bila već sto puta, ali dobro. Što se mora nije teško! Nakon obilaska zoološkog vrta kroz koji smo, kako kaže moj brat, prohujali s vihorom, obišli smo osječku tvrđavu, prošetali uz Dravu i centar kad sam konačno došla na svoje. Veliki trgovački centar. Iako sam bila umorna, nepregledan niz trgovina brzo mi je vratio energiju pa sam se bacila na posao. Ulazila sam iz trgovine u trgovinu i isprobavala odjeću. Nakon što sam našla hlače koje sam jako dugo željela izletjela sam iz garderobe kao metak jer nikad ne znaš je li mama još raspoložena za peglanje kartice ili će reći: „Sad je dosta!“ Izašli smo iz centra i baš kad sam htjela svima javiti kakav dragocjen ulov imam, presjeklo me kao munja. Mobitel je ostao u garderobi. Pokunjeno sam rekla roditeljima koji su me začuđujuće mirno poslali natrag. Panično sam utrčala u garderobu, ali od mobitela ni traga ni glasa. Kao da je u zemlju propao. Vratila sam se k roditeljima i dok mi je srce htjelo iskočiti jer nisam znala kako da im kažem da mobitela nema, ugledam njih kako se previjaju od smijeha. Ništa mi nije bilo jasno.

„Tako ti čuvaš svoje stvari!“, rekla je mama dok je iz torbe vadila moj mobitel. Ona je primjetila da sam ga zaboravila i spremila ga, a nije mi rekla. Nisu se mogli prestati smijati, ali nije mi bilo važno jer je mobitel ipak bio tu. Stvarno moram bolje paziti, pomislila sam.

# data[].attributes.body
Nestalo je struje!
Blagdan je Svih svetih. Moja obitelj i ja smo otišli na putovanje u glavni grad Bosne i Hercegovine, Sarajevo. S nama su još išli sestrična, njezin dečko i moja baka.
Bio je jedan vrlo običan dan u hotelu. Svi smo se našli u jednoj sobi i krenuli dizalom dolje na doručak. Nakon doručka uputili smo se dizalom nazad u sobe kako bismo se pripremili za bazen. Kada smo se pripremili moja sestrična i njezin dečko došli su do naše sobe od koje smo se uputili prema dizalu. Pričekali smo dizalo u kojem se već nalazilo par ljudi pa su sa njima otišli moje sestre i majka. Ostali smo pričekali drugo. Kada je dizalo došlo ušli smo u njega i krenuli silaziti. I tada se desila katastrofa! Nestalo je struje! Nismo paničarili, doduše više smo se smijali nego paničarili osim moje pametne bake koja je uključila mozak i krenula paničariti. Nazvali su nas sestre i majka da nas pitaju gdje smo kada smo se krenuli smijati i rekli im da je dizalo stalo da nema struje, a one su se smijale zajedno s nama. Kada je moja pametna baka upalila moždane vijuge krenula je tiho paničariti i ispitivati što će se dogoditi ako nam ponestane zraka ako zauvijek ostanemo ovdje, ako nas nitko ne izbavi...Mi smo na to odgovorili smijanjem i rekli joj da ako ne bude pričala više će zraka ostati. Napokon se struja vratila i sigurno smo sišli u prizemlje.
Uputili smo se na bazen nasmijani kao nikada prije. Ova uspomena uvijek će nam ostati u sjećanju!

# data[].attributes.body
Pazi pitu!

Dan je bio lijep sunčan. Točno se sjećam toga dana. Mnogima je to bio loš dan, ali meni i mojoj obitelji je bio lijep.

Svi smo radili svoje. Moj otac bio je u podrumu programirao, brat je na mobitelu gledao smiješne fotografije, majka je bila u kuhinji pravila pitu od krumpira, a ja sam radila zadatak u sobi. Odjednom medalje koje držim iznad kreveta počele su se ljuljati i zveckati. Kada sam pogledala oko sebe sve se treslo. Bilo je 12.19 kada sam vrata širom otvorila vidjevši kako mi otac dolazi iz podruma. Potrčala sam u kuhinju i povukla majku dok je moj otac brata, van na cestu. Majka je jadna bila zbunjena jer nije znala što se događa. U jednom trenutku reče susjedima koji su u panici izašli van ,,Ja pitu pravim i samo odjednom vidim kako svi izlazite van. Reko što je s ovima.'' nasmiješi se i uđe ponovno u kuću ravno u kuhinju. Nastavila je praviti onu ukusnu pitu te u međuvremenu pričala s nama. Božićno drvo još se i dalje ljuljalo kad smo ušli. Cijelog tog dana gledali smo vijesti i saznali da je dogodio potres. I to jaki. Otac je rekao da je on osjetio kako mu stolica klizi sve dalje od radnog stola i kako mu se monitor klimao te je shvatio što se događa.

Majka je pitu završavala razviajti kad je moj otac dodao komentar ,,Ti nisi ništa shvatila. Mogla si ostaviti pitu da se sama preokreće.'' Svi smo se smijali dok je majka samo stajala u kuhinji  kojoj je već svega bilo dosta.

# data[].attributes.body
Parking u gradu
Parking u gradu je nesto što ntiko ne voli. Pogotovo ljudima koji žive baš u centru grada i nemaju dvorište ili garažu. Naprimjer kada bi me tata pokupio s treninga pa oko 9 navečer parkinzi su puni. Sve dođu manekeni koji sjedaju po kafićima i piju 6 kavu u danu ili kada dođu djevojke i sjednu u palačinkarnicu i objavljuju storije po instagramu. Umjesto da pojedu i da ide svatko svojoj kući. U božićno vrijeme tamo od sredine 12 mjeseca pa sve do tri kralja i duže. Dok pronađete parking pa prije bi dobili na lotu nego našli parking. Od božica pa sve do nove godine u večernjim satima vam se neisplati ići nigdje. Moj tata bude ljut kao ris.
Nije vam baš pametno živjeti u stanu u gradu zbog parkirnih mjesta.

# data[].attributes.body
Ljetna kiša

Zaista ne volim kad usred ljetna i sunčana dana pada jaka kiša. Smrzneš se kao riba u zamrzivaču. Jednog ljeta mi se to dogodilo.

Moji prijatelji i ja smo se biciklima vozili po livadi nedaleko od kuće moje bake. Sve je bilo super i odlično, dok se nebo nije naoblačilo. Mislili smo da će kiša samo sipiti, pa smo zanemarili činjenicu da ćemo pokisnuti te da ćemo se i prehladiti. Bilo je sve normalno za jedno 15-ak minuta i iznenada se začuo ogromni prasak. Počelo je grmjeti i sijevati kao munja. Moji prijatelji su se prepali, a ja jedini stojim kao drvo gledajući u slonove koji se boje miša. „To je samo grom”, rekao sam im, „ Nemate se čega bojati”. Prekasno sam ovo rekao. Odjednom je počelo jako kišiti. Uzeli smo svoje bicikle i krenuli do kuće moje bake. Dok je kiša jako padala mi smo vozili bicikle kao da smo na utrci. Što je više padala kiša više nam je bilo hladno kao da smo na Sjevernom polu. Situacija se pogoršala još više. Odjednom je počela padati tuča. Sav led je skakao među nama poput kokica u mikrovalnoj. Kad je jedan od mojih prijatelja pao s bicikla na glavu svi smo se jedva ne nasmijali. Gledali smo ga mrtvo-ozbiljni, no na svu sreću nije imao velike ozlijede.

Uspjeli smo se uspješno vratiti kući i nakon toga smo se svi istuširali i osušili i ispričali svim zanimljivu pustolovinu koju smo doživjeli.

# data[].attributes.body
Doček Nove godine

Došlo je i Silvestrovo. Krenule su zadnje pripreme za doček Nove godine. Od jutra sam se pripremao za proslavu kod prijatelja, ali me je u tome omela baka koja je naredila da se kuća očisti i pospremi. Rekao sam u sebi: ,,Di baš sada mene nađe''.
Nakon silnog usisavanja, slijedio je ručak i nakon toga sam se zaputio prema prijatelju Davidu. Bilo je oko pet sati. Kod njega smo igrali PlayStation i gađali se loptama. Bilo nas je sedmero. Sve je bilo dobro dok jedna lopta nije udarila u televizor i srušila ga. U tom sam trenutku pomislio: ,,Bit će belaja''. Srećom nije se razbio te smo se nastavili igrati dalje. Dva sata prije ponoći došla je Davidova mama po nas autom te smo se zaputili na vrh tomičkog brda. Nas šestero (jedan je otišao kući) jedva smo stali u auto. Tijekom vožnje netko je bio prdnuo i svi smo se smijali začepljenih noseva. Vrhunac vožnje je bio kada smo se našli na uzbrdici i auto nije mogao krenuti. Dvojica su morala ,,letiti'' iz auta da bih mogli krenuti. Na dolasku su mi prijatelji odmah počeli paliti i pucati petarde dok sam ja snimao. U ponoć je krenuo veliki vatromet u gradu i trajao je oko pola sata dok nije ustupio mrak. Cijeli grad je bio pod crnim dimom. Mi smo mislili da kreće smak svijeta ili apokalipsa, možda i rat.
Svi osim mene su bili prestrašeni. Zvali smo prijatelje iz grada da vidimo ima li struje. Ispostavilo se da ima. Na kraju smo si poželjeli puno sreće, zdravlja i smijeha u novoj godini.