# data[].attributes.headline
2 Forforståelses-quiz: "Hvad ved du om Rigsfællesskabet" - af Kristin Lange - Kahoot

# data[].attributes.subject
2 Forforståelses-quiz: "Hvad ved du om Rigsfællesskabet" - af Kristin Lange - Kahoot

# data[].attributes.body
Lærere søger på tittel og kan så kopiere de 2 quizzer til deres egen Kahoot-konto

# data[].attributes.attachment_link.title
Kahoot! | Learning games | Make learning awesome!

# data[].attributes.attachment_link.description
Kahoot! is a game-based learning platform that brings engagement and fun to 1+ billion players every year at school, at work, and at home.

# data[].attributes.headline
Korte artikler og videoer om Rigsfællesskabet

# data[].attributes.subject
Korte artikler og videoer om Rigsfællesskabet

# data[].attributes.body
På Dr.dk

# data[].attributes.headline
Perspektiver på Grønlands  og Færøernes nyere historie, kultur, traditioner, politik og forhold til rigsfællesskabet 

# data[].attributes.subject
Perspektiver på Grønlands  og Færøernes nyere historie, kultur, traditioner, politik og forhold til rigsfællesskabet 

# data[].attributes.body
EMU grundskole

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Færøerne, Grønland og Danmark er ikke kun bundet sammen af love og regler, men også af kultur, traditioner og en fælles historie.
Rigsfællesskabet er en betegnelse for forholdet mellem de tre dele af det danske kongerige. På grund af Færøernes og Grønlands særlige nationale, historiske og geografiske forhold har de en udvidet grad af selvstyre.

Flere materialer, der giver viden, perspektiv og inspiration til din undervisning er på vej.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rigsfællesskabet - GRUNDSKOLE | emu danmarks læringsportal

# data[].attributes.attachment_link.description
Færøerne, Grønland og Danmark er ikke kun bundet sammen af love og regler, men også af kultur, traditioner og en fælles historie. Rigsfællesskabet er en betegnelse for forholdet mellem de tre dele af det danske kongerige. På grund af Færøernes og Grønlands særlige nationale, historiske og geografiske forhold har de en udvidet grad af selvstyre.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Grønlænderne er et af de folk, hvor flest er kristne. Omkring 95 procent af befolkningen er medlemmer af folkekirken. Det kan i høj grad tilskrives den dansk-norske præst Hans Egede, som missionerede på verdens største ø for knap 300 år siden.

Egedes opvækst

Hans Egede blev født i Norge i 1686 i en familie, der primært bestod af præster og handelsmænd. Det var et litterært hjem, og han begyndte derfor i en tidlig alder at studere sprog som latin, græsk og hebræisk for at blive optaget på teologistudiet. Familien Egede boede i det nordligste Norge, hvor en del af lokalbefolkningen bestod af laplændere, som ikke var kristne. Det vakte et ønske i den unge Hans om at drage til fjernere egne for at finde lignende folk, som han kunne bibringe det kristne budskab.

Jagten på nordboerne

Allerede som 17-årig gjorde Hans Egede sine teologistudier i København færdig. Efter nogle år som præst i Nordnorge begyndte han at forfølge sit barndomsønske om at missionere i Grønland.

Han vidste, at de gamle nordboere havde bosat sig i Grønland 700 år tidligere, og at de eftersigende var katolikker. Derfor blev hans mission at finde og omvende dem. Han forsøgte i en årrække at overbevise den danske konge om at lave missionsvirksomhed, men først i 1721 fik han tilladelse til at rejse afsted med hele sin familie.

Hans Egede fandt dog ikke nordboerne. I stedet for mødte han grønlænderne, som han ikke kendte til i forvejen. De havde en helt anderledes livsform og religiøsitet, men det afholdt ikke præsten og hans familie fra at blive i landet og missionere. Selv da kongen i 1731 befalede, at alle europæere skulle rejse ud af landet, insisterede han på at blive, fordi han følte sig kaldet til sagen af Gud.

Sprogvanskeligheder og små hjælpere

Hans Egede havde en særlig tilgang til missionsarbejdet. Hans ambition var at møde grønlænderne ansigt til ansigt, og han foretog derfor mange rejser langs den grønlandske kyst. Sproget var dog en nødvendighed for at kunne kommunikere med de indfødte, og det gav den dansk-norske præst visse vanskeligheder. Han fik god hjælp af sine to små sønner, som havde mange legekammerater blandt de grønlandske børn. Derfor fungerede de som hans tolke.

Hans Egede ville sikre sig, at grønlænderne først forstod det kristne budskab, før de lod sig døbe. Ved dåben fik grønlænderne samtidigt et nyt kristent navn.

Tragiske omstændigheder

Mange grønlændere var i begyndelsen skeptiske over for Hans Egede, fordi de troede, at han kom med onde hensigter. De fik dog gradvist større tillid til ham. Især under den tragiske koppeepidemi, som ramte landet hårdt i årene 1733-1734. Missionsfolkene hjalp med behandling til de smittede grønlændere, men sygdommen efterlod mange døde. Heriblandt Hans Egedes egen elskede hustru Gertrud.

Tabet af ægtefællen førte Egede ind i en depressiv tilstand, og han drog derefter til Danmark, mens han overlod missionsarbejdet til sin søn Paul Egede. Sønnen fik senere stor betydning for udviklingen af den grønlandske litteratur. Han fik blandt andet oversat Det Ny Testamente til grønlandsk.

Arven fra Hans Egede

Mange kender i dag Hans Egede som "Grønlands apostel". I 1740 fik han en ærestitel som biskop over Grønland.

I dag er missionæren stadigvæk en populær skikkelse i Grønland. Der er rejst en stor statue af ham i hovedstaden Nuuk, som han i sin tid selv grundlagde under navnet Godthåb.

# data[].attributes.attachment_link.description
Grønlænderne er et af de folk, hvor flest er kristne. Omkring 95 procent af befolkningen er medlemmer af folkekirken. Det kan i høj grad tilskrives den dansk-norske præst Hans Egede, som missionerede på verdens største ø for knap 300 år siden.Egedes opvækstHans Egede blev født i Norge i 1686 i en familie, der primært bestod af præster og handelsmænd.

# data[].attributes.body
Tekst og videoer

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Indledning
Rigsfællesskabet er en betegnelse for forholdet mellem de tre dele af det danske kongerige, Danmark, Grønland og Færøerne. Det nuværende rigsfællesskab kan ses som resterne af det endnu større danske kongerige der fandtes før 1814. Der er en heftig debat om rigsfællesskabets fremtid hvor stærke kræfter både i Grønland og på Færøerne taler for - i det mindste på et tidspunkt - at opnå fuld selvstændighed ved at træde ud af rigsfællesskabet.

Rigsfællesskabet historie - intro

Rigsfælleskabet og dets lande

Tidligere statsminister Poul Nyrup Rasmussen (im) mellem Jonathan Motzfeldt (tv) fra Grønland og Edmund Joensen (th) fra Færøerne står sammen i fællesskabet i 1998.

Foto: Keld Navntoft / Scanpix

Hvornår begyndte vi at bruge begrebet rigsfællesskabet?

Den danske jurist Frederik Harhoff brugte begrebet 'rigsfællesskabet' i sin doktordisputats fra 1993, og det har siden været det mest almindelige begreb om det retlige forhold mellem Danmark, Grønland og Færøerne. 'Rigsfællesskabet' har dog ingen juridisk betydning og findes ikke i nogen lov. Harhoff forkastede det hidtil mest benyttede begreb 'rigsenheden' med følgende begrundelse: "Betegnelsen rigsenheden indeholder imidlertid ikke nogen realistisk karakteristik af forholdet mellem Rigets dele, for denne betegnelse peger på en grundlæggende fælles identitet, der efter min mening er en illusion. Ud fra en mere objektiv betragtning bør man slet og ret betegne Riget som dét, det er; nemlig et fællesskab mellem tre rigsdele, der er grundlæggende forskellige for så vidt angår sprog, kultur, klima, livsmønstre og identitet. " Citeret i Inge Adriansen: Nationale symboler i Det Danske Rige 1830-2000 (se kilder).

Hvad betyder hjemmestyre-/selvstyreordningerne?

Hjemmestyre- og selvstyreordningerne betyder, at de grønlandske og færøske myndigheder varetager en lang række sagsområder, herunder de offentlige finanser, og de kan løbende overtage yderligere sagsområder. Den grønlandske selvstyreordning indebærer også, at det grønlandske folk anerkendes som et folk i henhold til folkeretten med ret til selvbestemmelse.

På Statsministeriets side om rigsfællesskabet (se kilder) hedder det om rigsfællesskabet, at " Færøerne og Grønland er dele af det danske rige. På grund af områdernes særlige nationale, historiske og geografiske forhold har de en udvidet grad af selvstyre. Med hjemmestyre-/selvstyrestyreordningerne har de færøske og de grønlandske myndigheder fået mulighed for selv at beslutte at overtage ansvaret for en række sagsområder." Dog kan følgende områder ikke overtages af de grønlandske og færøske myndigheder: statsforfatningen, statsborgerskab, Højesteret, udenrigs-, forsvars- og sikkerhedspolitik samt valuta- og pengepolitik.

Grønlændere og færinger har automatisk dansk indfødsret, også kaldet statsborgerskab.

Hvad er Grønland?

Grønland er verdens største ø med et areal på 2.180.000 km². Grønlands areal er dermed 50 gange større end Danmarks. Der bor cirka 56.000 mennesker i Grønland, hvoraf de 17.000 bor i hovedstaden Nuuk. 80 % af Grønlands areal er dækket af indlandsis.

Befolkningen består af 87 % grønlændere (inuitter og grønlandsk fødte danskere), mens danskere og andre nationaliteter udgør 13 %. Inuitter er den officielle fællesbetegnelse for arktiske folk, der tidligere har været kendt som eskimoer. De officielle sprog i Grønland er grønlandsk og dansk, men grønlandsk er klart mest udbredt. Grønlandsk er i familie med de øvrige inuit-sprog, der bliver talt i Arktis.

Ifølge rapporten "Til gavn for Grønland" (se kilder) udgør den økonomiske støtte fra Danmark, kaldet bloktilskuddet, mere end en fjerdedel af Grønlands bruttonationalprodukt og lå i 2015 på 3,7 mia. kr. Langt den største del af vareeksporten stammer fra fiskeriet. Arbejdsløsheden ligger temmelig højt, på 9,4 %, og uddannelsesniveauet er lavt. 70 % af befolkningen i den arbejdsdygtige alder har ingen uddannelse udover grundskolen.

Regeringen kaldes efter indførelsen af selvstyre i 2009 for Naalakkersuisut (på dansk Landsstyret), mens parlamentet hedder Inatsisartut (Landstinget). Grønland har to folkevalgte repræsentanter i det danske folketing.

Hvad er Færøerne?

Færøerne består af 18 øer og ligger i det nordlige Atlanterhav cirka midtvejs mellem Norge og Island. Færøernes areal er på cirka 1.400 km², hvilket er en smule større end Lollands areal. Der bor cirka 50.000 mennesker på Færøerne, hvoraf de 20.000 bor i hovedstaden Torshavn.

Færingerne taler færøsk, som er nært beslægtet med islandsk. Foruden færøsk er dansk også officielt sprog, og det er obligatorisk andetsprog fra 3. klasse i færøske skoler. Dansk benyttes dog kun sjældent til daglig.

Ifølge DenStoreDanske.dk's opslag "Færøerne - økonomi" (se kilder) er Færøerne et velstående samfund, hvis økonomi er stærkt afhængig af fiskerierhvervet. I 2010 udgjorde fisk og fiskeprodukter ca. 91 % af eksporten. Landet modtager bloktilskud fra Danmark, som i 2015 var på 650 mio. kr.

Færøerne har en hjemmestyreordning inden for rigsfællesskabet. Parlamentet kaldes for Lagtinget, mens regeringen kaldes landsstyret og ledes af lagmanden. Færøerne er ligesom Grønland ikke medlem af EU, men har indgået en fiskeri- og handelsaftale med EU. Færøerne har to folkevalgte repræsentanter i det danske folketing.

Dronningen fortæller om Færøerne

Rigsfællesskabets historie

Under storkonflikten i 1956 tog kong Frederik og dronning Ingrid på officielt besøg til Island efter at Island i 1943 var blevet republik og ikke længere en del af det danske rigsfælleskab.

Foto: Allan Moe / Scanpix

Hvordan blev rigsfællesskabet etableret?

I tiden tilbage fra de tidlige vikingebosættelser var Grønland og særligt Færøerne faktisk mere forbundet med Norge end med Danmark. Hans Jacob Debes beskriver i "Færingernes land" (se kilder), at Færøerne hørte under Norge fra vikingernes tid. Dette ændrede sig ikke, selv om øerne indgik som del af dobbeltmonarkiet fra 1380, hvor Danmark og Norge delte regent, men hvor magten lå i København. I løbet af det 17. og begyndelsen af det 18. århundrede blev forbindelsen til Norge svækket, mens Danmark overtog stadig flere sagsområder.

Grønland havde ifølge bogen "Det moderne Grønland" af Rasmus Augustesen og Krister Hansen (se kilder) været beboet af inuitter i flere perioder siden ca. 2500 f.v.t., men blev første gang beboet af vikinger fra Norge efter Erik den Rødes opdagelse af Grønland i 982. Efterkommerne af disse kolonister forsvandt af uvisse årsager omkring år 1500, men i 1721 ankom den norske præst Hans Egede og hans følge til Grønland, hvor der blev oprettet nye kolonier med henblik på hvalfangst og kristen mission.

Ved Kielerfreden i 1814 blev det afgjort, at Danmark skulle afstå Norge til Sverige. Det skete som en konsekvens af, at Danmark var på den tabende side i Napoleonskrigene. Grønland og Færøerne (samt Island, der fik fuld selvstændighed i 1944) forblev under den danske krone.

Hvordan forløb perioden fra Kielerfreden til 2. Verdenskrig i Grønland?

Grønland fik fra 1857 valgte forsamlinger til at administrere lokale forhold, og i 1908 oprettedes to landsråd med sæde i henholdsvis Godthåb (Nuuk) og Godhavn (Qeqertarsuaq). Relationen mellem grønlænderne og den danske kolonimagt var rolig og uden større konflikter.

Grønlands befolkningstal blev i løbet af 1800-tallet næsten fordoblet til 11.000 indbyggere, og derfor kunne befolkningen ifølge Danmarkshistorien.dk's opslag "Grønland" (se kilder) ikke længere alene ernære sig ved sælfangst. Af den grund blev der satset på fiskeri i større skala, som snart skulle komme til at udgøre grønlændernes vigtigste erhverv.

Hvordan forløb perioden fra Kielerfreden til 2. Verdenskrig på Færøerne?

Færøerne havde ifølge Danmarkshistorien.dk's opslag "Færøernes historie" (se kilder) i ret høj grad styret sig selv, men fik i 1816 fastlagt sin status som et dansk amt, der fra 1852 også havde eget amtsråd (Lagtinget). Færøerne blev i 1849 lagt ind under Grundlovens gyldighedsområde og fik repræsentanter i den danske rigsdag.

Den største omvæltning inden for økonomien var indførelsen af eksportorienteret dybhavsfiskeri omkring 1880. Fiskene blev efter fangsten saltet og tørret, hvorefter de kunne eksporteres. Fiskeriet blev hurtigt det altdominerende erhverv, hvilket det stadig er.

Omkring 1890 opstod der en bevægelse for det færøske sprog og den færøske kultur. Denne bevægelse blev hurtigt politisk og kæmpede særligt for, at det færøske sprog skulle indføres i kirken, skolen og retsvæsenet, hvor man på det tidspunkt primært brugte dansk. En sproglig ligestilling blev indført kort før 2. Verdenskrig, undtagen i retsvæsenet, og siden har færøsk været det dominerende sprog på Færøerne.

Hvad betød 2. Verdenskrig for rigsfællesskabet?

Da Danmark blev besat af Tyskland i 1940, blev Grønland og Færøerne for en tid isoleret fra Danmark.

Færøerne blev på grund af sin strategiske beliggenhed midt i Nordatlanten fredeligt besat af englænderne med en styrke, der nåede op på 8.000 mand. Hans Jacob Debes skriver i "Færingernes land" (se kilder), at Færøerne pludselig stod i en ny situation, hvor man fik mulighed for at bevise, at man kunne klare sig selv. Der kom ikke længere økonomisk tilskud fra Danmark, men til gengæld solgte man nu fisk til England med enorme fortjenester.

Efter 2. Verdenskrigs afslutning erklærede Færøerne sig i 1946 for en kort tid selvstændigt, hvilket dog hurtigt blev trukket tilbage efter et nyt lagtingsvalg. I 1948 fik færøske og danske politikere forhandlet sig frem til en hjemmestyreordning for Færøerne.

Rasmus Augustesen og Krister Hansen skriver i bogen "Det moderne Grønland" (se kilder), at Grønland som lukket koloni ikke for alvor havde kontakter uden for Danmark før 2. verdenskrig. Dette ændrede sig med krigen, fordi Grønland var et vigtigt led i forsyningsruten fra USA til Europa. Også det amerikanske militærpersonel på Grønland var med til at vise, at der var en større verden uden for Grønland og Danmark og dermed skubbe Grønland ud af sin isolation.

Amerikanske soldater kæmper mod nazister på Grønland under 2. verdenskrig

Hvordan blev velfærdsstaten bragt til Grønland?

2. Verdenskrig medførte, at både Grønland og Færøerne åbnede sig mod omverdenen, men hvor Færøerne øgede sin uafhængighed af rigsfællesskabet og fik en hjemmestyreordning, blev Grønland umiddelbart knyttet tættere til Danmark. De danske motiver for at knytte Grønland tættere til Danmark var dels at modernisere det forarmede Grønland, dels at undgå, at amerikanerne skulle beholde kontrollen over Grønland. I 1953 fik Grønland status som et dansk amt, der var ligestillet med de øvrige amter i Danmark. Dermed var Danmarks koloniherredømme officielt overstået, og blev i stedet afløst af en, på papiret, ligeværdig relation.

Mads Lidegaard skriver i bogen "Grønlands Historie" (se kilder), at flere store kommissioner og udvalg nedsat af danske regeringer forelagde forslag og bestemmelser til Grønlands modernisering i løbet af 1950'erne og 1960'erne. Det førte blandt andet til, at udviklingen blev koncentreret i byerne og ikke i de små bygder, at skolen fik et tydeligt dansk indhold, at der blev bygget nye sygehuse, og at boligmassen blev fornyet. Samtidig forbedrede man i løbet af kort tid infrastrukturen, så man fik moderne havneanlæg, vandforsyning, elforsyning og veje. Erhvervsudviklingen skulle koncentreres om fiskeriet, og til det formål flød der store statslige investeringer til fiskefabrikker og trawlere. Man centraliserede og moderniserede altså Grønland på meget kort tid. Det hele blev i stort omfang udført af danskere, og mange grønlændere følte sig afkoblet fra udviklingen.

Hvordan blev velfærdsstaten bragt til Færøerne?

På Færøerne satte man sig for at opbygge et skandinavisk inspireret velfærdssamfund, og udviklingen af det blev i høj grad finansieret af Danmark. Ifølge Hans Jacob Debes' "Færingernes land" (se kilder) blev der fra 1950'erne til 1970'erne investeret heftigt i udbygning af elnettet, vejnettet og havnene, i nævnte rækkefølge, mens man i 1980'erne byggede en række tunneler. De fede år under krigen havde også skaffet kapital til investeringer i fiskeriflåden, og sammenholdt med en udvidelse af de færøske fiskerigrænser betød det økonomisk vækst for det færøske fiskeri. Ingrid Falktoft Andersen skriver i "Færøerne - Historie og samfund, kunst og kultur" (se kilder), at Færøerne i de år fik materiel fremgang og blev mere internationalt orienteret.

# data[].attributes.attachment_link.description
Indledning Rigsfællesskabet er en betegnelse for forholdet mellem de tre dele af det danske kongerige, Danmark, Grønland og Færøerne. Det nuværende rigsfællesskab kan ses som resterne af det endnu større danske kongerige der fandtes før 1814.

# data[].attributes.body
Superaktuel svensk trillerserie i 8 afsnit  - af 45 minutter - om arktisk råd, klimaændringer, olieinteresser og medlemslandenes forskellige agendaer.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Svensk thrillerserie fra 2020. (Thin Ice) Et forskningsfartøj angribes ud for Grønlands kyst. Det sker, netop som Arktisk Råd forsøger at blive enige om en aftale, der forbyder olieboringer i Arktis. Bag aftalen står Sveriges udenrigsminister, Elsa, hvis politiske rådgiver Viktor befinder sig om bord på skibet. Angrebet får Elsas aftale til at vakle. Samtidig rejser Viktors kone, politikvinden Liv, til Grønland for at finde sin mand. Thrillerserien 'Tynd is' tager udgangspunkt i den aktuelle klimakrise og har både danske og grønlandske skuespillere på rollelisten - bl.a. Nicolas Bro, Iben Dorner, Angunnguaq Larsen og Nukâka Coster-Waldau. Udløber: 11. maj 2020

# data[].attributes.attachment_link.description
Svensk thrillerserie fra 2020. (Thin Ice) Et forskningsfartøj angribes ud for Grønlands kyst. Det sker, netop som Arktisk Råd forsøger at blive enige om en aftale, der forbyder olieboringer i Arktis. Bag aftalen står Sveriges udenrigsminister, Elsa, hvis politiske rådgiver Viktor befinder sig om bord på skibet.

# data[].attributes.body
6 korte dokumentarer med tekster og opgaver fra DR - kræver Unilogin

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nordlyset. Havets Moder. Den vandrende ånd kendt som qivittoq.

For grønlændere i gamle dage spillede disse undere, myter og skikkelser en vigtig rolle i hverdagslivet, hvor man lærte om den gældende samfundsmoral gennem mundtlige overleveringer. I dag er disse fortællinger en del af det sociale net som binder vort folk sammen og du er velkommen til at se hvilken indflydelse de har på kunsten i byerne.

NORDLYS, MYTER OG MORAL

Bølgende henover den mørke vinterhimmel, har nordlysene altid frembragt forundring. I gamle dage forestillede folk i Grønland sig at nordlyset dansede, hver gang deres forfædre spillede fodbold med et hvalros kranie henover nattehimmelen.

Liv og død hang uløseligt sammen, døden var bare et skift fra denne verden til en anden.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nordlyset. Havets Moder. Den vandrende ånd kendt som qivittoq. For grønlændere i gamle dage spillede disse undere, myter og skikkelser en vigtig rolle i hverdagslivet, hvor man lærte om den gældende samfundsmoral gennem mundtlige overleveringer.

# data[].attributes.body
Dansk dokumentar fra 2020 om  brydningerne omkring Grønlands fremtid og mulige selvstændighed.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gå til indhold

Dansk dokumentar fra 2020. "Mine børn skal vokse op i et land, hvor folket kender sig selv". I den anmelderroste film, Kampen om Grønland, følger vi fire unge grønlandske aktivister, som kæmper for at skabe et bedre Grønland, men er uenige om vejen frem. 2/3 af grønlænderne ønsker selvstændighed efter 300 år som en del af Danmark. Skal man fortsat tale dansk på verdens største ø, og hvem må kalde sig grønlænder? Udløber: 22. jun 2021

# data[].attributes.attachment_link.description
Dansk dokumentar fra 2020. "Mine børn skal vokse op i et land, hvor folket kender sig selv". I den anmelderroste film, Kampen om Grønland, følger vi fire unge grønlandske aktivister, som kæmper for at skabe et bedre Grønland, men er uenige om vejen frem.

# data[].attributes.body
3 nyere dokumentarfilm om Grønland. Materiale til historie, dansk, mediefag og samfundsfag i Gymnasiet

# data[].attributes.attachment_link.title
Undervisningsmateriale om Grønland - LEVENDE GRØNLAND

# data[].attributes.attachment_link.description
Nyt undervisningssite om Grønland for gymnasieeleever målrettet fagene dansk, historie, samfundsfag og mediefag. Baseret på tre nyere dokumentarfilm om Grønland

# data[].attributes.body
Løgnens universers: Bog af Poul Brink omThulesagen.
Idealisten: Film baseret på Poul Brinks bog:

# data[].attributes.body
Nordisk film 1956, dvd

# data[].attributes.body
Af Knud Rasmussen 1936 - dvd

på filmstriben og –centralen er der flere film af og om Knud Rasmussen

# data[].attributes.attachment_link.title
| Filmcentralen - Filminstituttets streamingsite

# data[].attributes.attachment_link.description
Hagen Hasselbalch fulgte med et af Grønlands Styrelses skibe på et sommertogt langs Grønlands kyst og indfangede med sit smalfilmskamera en række indtryk af Grønland på godt og ondt, som han...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nogen hævder, de har hørt helhesten vrinske eller set elverfolket danse.

Er sagnvæsener mest noget, du forbinder med Ringenes Herre, og nisserne du pynter op med til jul? Eller tror du, der er mere mellem himmel og jord?

Lige så længe der har eksisteret mennesker, har der været sagn og myter.

For bare lidt mere end hundrede år siden troede de fleste mennesker i Danmark, at naturen var befolket af overnaturlige væsener.

Sagnfolket

Tag med på en roadtrip i søgen efter overnaturlige væsener i den danske natur.

Hør podcasten Sagnfolket - tryk på linket her:
https://www.dr.dk/radio/special-radio/sagnfolket/sagnfolket-1-5

I bakkerne boede der bjergfolk og trolde. På kirkegården efter mørkets frembrud kunne man høre helhesten vrinske. I skoven og ved gravhøjene dansede elverfolket forførende rundt og i åer og søer dukkede åmanden med mellemrum op til overfladen på udkig efter sit næste offer.

Folketroen, som det kaldes, eksisterede side om side med kristendommen. Så selvom de fleste gik i kirke om søndagen, var det ikke ualmindeligt, at man samtidig satte stål i dørtærsklen for at holde de underjordiske , genfærd og marer på afstand.

Danskerne, især dem på landet, var afhængige af naturen og levede i høj grad på dens præmisser - og derfor side om side med de mystiske væsener, der ofte afgjorde folks skæbner.

DR har kørt rundt i landet for at støve den gamle folketro af på jagt efter elvere, åmænd og helheste ved at interviewe mennesker, der selv har fået fortalt sagnene som børn.

Klik på grafikkerne herunder og lyt til beskrivelser af sagnfolkene:

Helhesten er en trebenet og i nogle tilfælde hovedløs hest. Helhesten er en kirkevare - et varsel, og ser man den, er det et varsel om alvorlig sygdom eller et kommende dødsfald .

Synet af hesten er skæbnesvangert. Hører man lyden af en trebenet hest, skal man straks kigge væk.

Der er knyttet sagn om helheste til flere danske kirkegårde, blandt andre i Knebel på Mols og i Søllested på Lolland.

De underjordiske bor i bakker og høje - og i klipperne på Bornholm . De er små væsener, der ligner små mennesker og minder om os. De er gode, de er onde, de hjælper og de driller. Det er altså vigtigt at behandle dem med respekt, så man ikke får dem imod sig.

De underjordiske kan finde på at bytte deres egne unger ud med nyfødte menneskebørn. Skiftinge, som de forbyttede unger kaldes, vil først ligne menneskebarnet, men vil hurtigt få mærkeligt store og bløde hoveder, de er svagelige og lærer aldrig at tale.

De vil blive ved med at kræve meget pleje, og samtidig spiser de deres nye forældre ud af huset.

Overnaturligt, mandligt væsen, der bor i vandløb og søer. Nogle steder i landet og i resten af norden kaldes han for nøkken.

Herhjemme siges det, at blandt andre Odense Å haft en åmand. Han passer åen og sørger for, at den ikke går over sine breder. Til gengæld for sit arbejde kræver åmanden hvert år et offer. 'Tiden er kommet' - sådan kalder han, inden han trækker et menneske med sig ned i sit undervandsrige.

Sker det et år, at han ikke får sit offer, så tager han året efter to. Andre gange lokker han et menneske til sig med sit smukke violinspil.

Elverfolket bor i tætte skove, på enge og i høje. Elverpigerne er uendeligt smukke og dygtige til både at danse og spille musik. Når de danser i deres lette og fine, hvide tågeslør, så danser de i ring med ryggen til hinanden. På den måde viser de deres smukke og dragende forside frem.

Ser man dem bagfra, vil man opdage, at de er hule i ryggen, som en rådden træstamme. Elvere kan både være hjælpsomme og farlige.

Man må holde sig på god fod med elverfolket. Bor de i en gravhøj, som for eksempel Elverhøj på Stevns, må man lade den være i fred.

Danmarkshistorien

DR sætter hele 2017 fokus på Danmarks historie via en lang række tv- og radioprogrammer - samt via historiske historier på dr.dk/ danmarkshistorien og Facebook.

Det siges, at der eksempelvis findes lygtemænd på Lolland-Falster. Lygtemanden er et lille væsen, der holder til i moser og sumpede områder.

Han bærer altid rundt på en lygte med en lille blå gasagtig flamme. Med den lokker han mennesker ud i mosens dybeste huller, hvor han lader dem drukne. Hvis man vil sikre sig mod lygtemanden, skal man vende noget af sit tøj på vrangen. Så lader han dig gå.

Har man brug for hjælp til at finde vej, kan man købe lygtemandens tjeneste. Men det er vigtigt at betale sin gæld - ellers kan det blive skæbnesvangert.

Du kan gå på opdagelse i flere sagn fra hele landet i podcast-serien Sagnfolket - lyt herog serien Landet på den anden side - lyt her.

Læs op

# data[].attributes.attachment_link.title
Mød åmanden, helhesten og de underjordiske: Tror du på sagnfolk?

# data[].attributes.attachment_link.description
Nogen hævder, de har hørt helhesten vrinske eller set elverfolket danse. Er sagnvæsener mest noget, du forbinder med Ringenes Herre, og nisserne du pynter op med til jul? Eller tror du, der er mere mellem himmel og jord? Lige så længe der har eksisteret mennesker, har der været sagn og myter.

# data[].attributes.body
Systime - skrevet til grønlandske elever

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kapitel 1. Hvad er samfundsfag?

Introduktion til faget, kernestof, metoderne, og hvad eleven skal kunne til eksamen.

Kapitel 2. Hvad er Grønland?

Grønland som land, territorium, befolkning, nation og selvstyre i Rigsfællesskabet.

Kapitel 3. Sociologi - Identitet, samfund og kultur i Grønland.

Sociale forskelle, samfundsudvikling og kultur i Grønland, og temaer om selvmord, familien, urbanisering og integration.

Kapitel 4. Politik - Demokrati, magt og partier i Grønland.

Grønlands Selvstyre, retssystem og politiske partier. Menneskerettigheder, korruption, magt og aktuelle skillelinjer i grønlandsk politik.

Kapitel 5. Økonomi - Velfærd, ressourcer og fordeling i Grønland.

Økonomisk politik, forskellige økonomiske mål og systemer. Bloktilskuddet, erhvervsstrukturen og forskellige syn på grønlandsk økonomi.

Kapitel 6. Hvad er Grønlands fremtid?

Aktuelle udfordringer og muligheder for Grønlands Selvstyre. Forskellige syn på øget selvstændighed, råstofudvindelse, pres på den offentlige sektor, klima og globalisering.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kapitel 1. Hvad er samfundsfag? Introduktion til faget, kernestof, metoderne, og hvad eleven skal kunne til eksamen. Kapitel 2. Hvad er Grønland? Grønland som land, territorium, befolkning, nation og selvstyre i Rigsfællesskabet. Kapitel 3. Sociologi - Identitet, samfund og kultur i Grønland. Sociale forskelle, samfundsudvikling og kultur i Grønland, og temaer om selvmord, familien, urbanisering og integration.

# data[].attributes.body
Samlinger af korte kildetekster fra forskellige perioder for Grønland, Færøerne og Island

# data[].attributes.attachment_link.description
I dette kildebankemne kan du finde temaer, som handler om Rigsfællesskabet, dvs. Danmark, Grønland, Færøerne og indtil 1944 også Island. Emnet er delt op i ni temaer, som du ser nedenfor. Hvert tema indeholder en række kilder, som du kan arbejde med. Denne kildebank er tiltænkt udskolingen.

# data[].attributes.body
Nationalmuseets tegneserier udgør 4 nedslag i Grønlands historie

# data[].attributes.body
Systimes i-debat om Rigsfællesskabet - videoer med kendte debatører

# data[].attributes.attachment_link.description
Rigsfællesskabet - en iDebat efter idé af Nauja Lynge

# data[].attributes.body
Bog til 4. til 9. klasse

# data[].attributes.body
Grønlandsk film om 16-årige Inuk, der forsøger at begå sig i det moderne Grønland.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bemærk: Dette undervisningsmateriale er til en film, som Det Danske Filminstitut ikke har distributionsrettigheder til. Filmen kan derfor ikke ses på Filmcentralen.

Filmen handler om 16-årige Inuk, der skal forsøge at begå sig i det moderne Grønland. Det er en klassisk fortælling om overgangen fra barn til voksen samt om forholdet mellem fædre og sønner. Men historien er også et billede på det moderne Grønland og dets problemer.

Få baggrundsviden og ideer til temaer. Find analyser og konkrete arbejdsforslag. Fokus i undervisningsmaterialet er at give indsigt i filmens temaer, indhold og form. Undervisningsmaterialet er skrevet til læreren. Til venstre under menuen ligger et elevark (pdf). Det indeholder spørgsmål og opgaver, som understøtter de faglige mål og er relateret til emnerne i 'Fag og temaer' og 'Filmfaglige vinkler'.

FAGLIGT FOKUS
Fag og temaer

Fra barn til voksen

Tradition og modernitet

Filmfaglige vinkler Dette materiale er skrevet af Lars Knudsen og redigeret af Ditte Mejlhede, juni 2015

# data[].attributes.attachment_link.title
Inuk | Filmcentralen - Filminstituttets streamingsite

# data[].attributes.attachment_link.description
Bemærk: Dette undervisningsmateriale er til en film, som Det Danske Filminstitut ikke har distributionsrettigheder til. Filmen kan derfor ikke ses på Filmcentralen. Filmen handler om 16-årige Inuk, der skal forsøge at begå sig i det moderne Grønland. Det er en klassisk fortælling om overgangen fra barn til voksen samt om forholdet mellem fædre og sønner.

# data[].attributes.headline
Unge grønlændere fortæller om hvordan det er at være ung i Grønland

# data[].attributes.subject
Unge grønlændere fortæller om hvordan det er at være ung i Grønland

# data[].attributes.body
Tværs i Grønland

# data[].attributes.body
4 podcasts om Kalanguak der blev bortadopteret til Danmark som 3-årig efter en voldsom hændelse i hendes familie.

# data[].attributes.headline
Færøerne - litteratur, kunst og rigsfællesskab

# data[].attributes.subject
Færøerne - litteratur, kunst og rigsfællesskab

# data[].attributes.body
Materiale fra Alinea

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Med trekantshandlen blev Danmark en slavehandlende nation, da man fra Afrika fragtede slavegjorte afrikanere til De Vestindiske Øer, hvor deres fremtid bød på ekstremt hårdt arbejde i sukkerplantagerne.

Fordi rigdommene fra kolonierne flød tilbage til Danmark, har den historiske vinkel på kolonitiden ofte taget udgangspunkt i de hjemlige forhold. Men det håber fagpersoner, at årets initiativer kan ændre på.

Nyt perspektiv på historien

Det er en af årsagerne til, at man tager udgangspunkt i tilværelsen i kolonierne i fembinds-værket 'Danmark og kolonierne', der udkommer senere denne uge.

For at forstå kolonierne og deres betydning for danmarkshistorien, må vi forstå dem der beboede dem

erik gøbel, rigsarkivar

Blandt forfatterne er seniorforsker og rigsarkiver Erik Gøbel, der igennem flere år har studeret de kolonihistoriske forhold på De Vestindiske Øer.

Han forklarer, at bøgerne er tænkt som en mulighed for at fortælle de enkelte menneskeskæbner i det store perspektiv, og derved komme helt tæt på ikke kun de slavegjorte afrikanere og deres efterkommere, men også de oprindelige folk i for eksempel Grønland.

- Ser man på De Vestindiske Øer, så var det 90 procent af befolkningen, der var sorte . For at forstå kolonierne og deres betydning for danmarkshistorien, må vi forstå dem der beboede dem, siger Erik Gøbel.

Den aktuelle historie

Sidste gang, man i Danmark rettede større opmærksomhed mod De Vestindiske Øer, der i dag kaldes De Amerikanske Jomfruøer, var i 1998, hvor man markerede 150-året for slavernes befrielse.

Dengang blev markeringen brugt til at aktualisere historien om kolonitiden, og kravet om en dansk undskyldning for fortidens gerninger fik for alvor fokus.

# data[].attributes.attachment_link.title
100-årsdag vækker Danmarks kontroversielle kolonifortid til live

# data[].attributes.attachment_link.description
Med trekantshandlen blev Danmark en slavehandlende nation, da man fra Afrika fragtede slavegjorte afrikanere til De Vestindiske Øer, hvor deres fremtid bød på ekstremt hårdt arbejde i sukkerplantagerne. Fordi rigdommene fra kolonierne flød tilbage til Danmark, har den historiske vinkel på kolonitiden ofte taget udgangspunkt i de hjemlige forhold.

# data[].attributes.body
Kræver skole-login - søg på Rigsfællesskabet - emner: magt, klima og kolonisering - med opgaver

# data[].attributes.attachment_link.description
Norden i Skolen er en gratis undervisningsplatform for dig, som er dansklærer og vil styrke undervisningen i nabosprogene dansk norsk og svensk. Den er også for dig, som er historie- og samfundsfagslærer og er optaget af nordisk historie og aktuelle samfundsspørgsmål, eller er natur- og geografilærer og er interesseret i bæredygtighed og klima med udgangspunkt i nordiske forhold og geografi.

# data[].attributes.headline
Martin Bræums blog om rigsfællesskabets udfordringer

# data[].attributes.subject
Martin Bræums blog om rigsfællesskabets udfordringer

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Britternes Brexit, Kinas pres på Færøerne og Donald Trump's tanker om at købe Grønland har skærpet de færøske og grønlandske krav om større udenrigspolitiske beføjelser. Det har givet den danske regering et vanskeligt dilemma, der næppe forsvinder under corona-krisen. Regeringens egne juristerne siger, at Grundloven ikke tillader overførsel af mere magt over det udenrigspolitiske hverken til Nuuk eller Thorshavn.

Dilemmaet blev udstillet i særlig grad i kølvandet på Donald Trumps tanker om at købe Grønland fra august 2029.

Den 3. december samme år offentliggjorde statsministeriet et PR-foto af Mette Frederiksen (S), forsvarsminister Trine Bramsen (S) og udenrigsminister Jeppe Kofod (S). Ministrene fremstår dynamiske og handlekraftige på vej til NATO-topmøde i London i en af forsvarets Challenger-jets. Jeppe Kofod er i energiske skjorteærmer. Højt på programmet står også et møde med Donald Trump i London, hvor Grønland og Arktis vil indgå i drøftelserne. Her skal regeringen rydde op efter det akavede og historiske forløb i august 2019, hvor Mette Frederiksen kaldte Donald Trumps ide om at købe Grønland "absurd," og Trump angiveligt af samme grund aflyste et besøg i Danmark.

Statsministeren havde inden afgang via Berlingske uventet meddelt, at regeringen vil øremærke 1,5 mia. kr. i forsvarsbudgettet til forstærkede indsatser i Arktis. Mette Frederiksen brugte i avisen en række centrale kodeord fra USA's nye tilgang til Arktis, hvor stormagtsrivalisering har afløst årtiers fokus på samarbejde, klima og fred. Hun talte om flere skibe, fly, ubådsovervågning og truslen fra Rusland. Hun ville noget nær tredoble Arktisk Kommandos budget, og pengene skulle bruges, forklarede hun, i nøje samarbejde med USA. Efter Donald Trumps købstanker i august understregede hun igen og igen, at regeringen ser frem til øget strategisk samarbejde med USA i Grønland og i øvrigt vil øge forsvarsbudgettet; i London kunne hun nu lægge beviser på bordet.

I billedets yderste højre rand ses endnu et hvidt skjorteærme; et par fingre, en anonym person. Det er ikke Kim Kielsen, formand for Naalakkersuisut, Grønlands landsstyre, der sjældent optræder i hvid skjorte og i øvrigt mangler en finger på venstre hånd. Ej heller er det Ane Lone Bagger, den politisk ansvarlige for Grønlands udenrigsanliggender, som Jeppe Kofod kort forinden ellers omhyggeligt inviterede med til Washington til sit første møde med Mike Pompeo, USA's udenrigsminister.

De to's fravær blev straks bemærket i Grønland. Som Sermitsiaq, Grønlands politiske ugeavis, skrev på lederplads efter mødet med Trump: "Grønland er ikke med til er møde om, at Grønland inddrages i våbenkapløbet i Arktis (...) Grønland er ikke informeret eller inddraget i dette. Udenrigs- og Sikkerhedspolitisk Udvalg i Inatsisartut ( det grønlandske parlament, red. ) vidste ikke, at man ville bruge halvanden milliard kroner til forsvaret i Grønland (...) Tilsyneladende er det vigtigere for statsministeren at have penge med til Donald Trump end at informere Grønland om, hvad man vil bruge pengene til (...) Der er partier i Inatsisartut, der er imod, at Grønland er med i en oprustning. Hvor er respekten for demokratiet og det grønlandske samfund? (...) Igen er vi tilbage i den gamle politik, som vi har kendt, siden USA opstillede raketter med kernevåben på Thule Air Base uden at orientere grønlænderne".

Mette Frederiksen havde før rejsen til London informeret Kim Kielsen; de to har et tæt arbejdsforhold, men her stoppede inddragelsen tilsyneladende. Det historiske møde med Trump og regeringens beslutning om at flerdoble Arktisk Kommandos budget kan dermed føjes til et voksende udenrigs- og sikkerhedspolitisk dilemma, der plager rigsfællesskabet og forholdet til omverdenen.

På den ene side har de grønlandske og færøske beslutningstagere i en årrække været stadig mere fokuserede på deres stærkt begrænsede muligheder for at føre selvstændig udenrigs- og sikkerhedspolitik, og kravene om forandringer vokser i takt med omverdenens eksploderende interesse for de to ø-samfund.

På den anden side har skiftende danske regeringer, inklusive VLAK-regeringen og den nuværende, udvist forståelse og velvilje over for de grønlandske og færøske frustrationer, men samtidig stringent holdt sig til den analyse, som regeringens jurister har stået for siden Selvstyrets indførelse i Grønland i 2009: Grundloven kan ikke strækkes yderligere på netop dette punkt. Rigets udenrigs- og sikkerhedspolitik føres af regeringen i København, og det kan ikke lade sig gøre at overføre flere beføjelser på dette punkt til hverken Thorshavn eller Nuuk.
Til Jerusalem!
Dilemmaet er presserende; behovet for afklaring, koordinering og rene linjer mellem de tre rigsdele bliver stadig mere påtrængende. Som det er fremgået i de seneste måneder, kræver stormagternes interesse klare, umisforståelige svar, og det kan blive fatalt, hvis de tre dele af riget agerer modsætningsfyldt.

I november søgte det færøske landsstyres udenrigsminister Jenis av Rana penge på den færøske finanslov til åbning af en færøsk repræsentation i Israel i 2020. Kontoret skal efter den kristne ministers mening ligge i Jerusalem, ikke i Tel Aviv ved den danske ambassade. "Det er en de facto anerkendelse af Jerusalem som Israels hovedstad," sagde han. Forslaget står formelt stadig i skrivende stund ved magt, dog ikke støttet at noget nær et flertal i landstinget og direkte modsagt af lagmand Bardur Nielsen.

Færøerne eksporterer hvert år laks for milliarder til Rusland, og har tidligere direkte undsagt EU's sanktionspolitik mod Rusland efter Krim. Landsstyret har desuden i nogle år arbejdet på en frihandelsaftale med Rusland og de fire øvrige medlemmer af Den Eurasiske Union, til flere danske politikeres forundring.

"Færingerne skylder sig selv at tænke sig rigtig godt om, før de tager et så ultimativt skridt, som det er at indgå en frihandelsaftale med Rusland. Det er helt fint, de handler med Rusland ligesom os andre, men derfra og så til at binde sig op i den tætteste interessesfære skal man tænke sig godt om. Det siger jeg ikke af hensyn til Danmark, men af hensyn til dem selv," som MF, tidl. udenrigsminister Martin Lidegaard (RV) sagde til Kristeligt Dagblad i november.

Efter Brexit skal Færøerne selv forhandle ny fiskeriaftale med Storbritannien og sikre sig, at øernes øvrige handel med briterne ikke går tabt. Imens vil skotterne arbejde hårdt på at løsrive sig fra England og oprette en uafhængig stat i Nordatlanten - langt tættere på Færøerne end Danmark.

Den færøske lagmand Bardur Nielsen inviterede et par dage efter valget i England i december Boris Johnson til Færøerne; det bliver så i givet fald opfølgning på det møde de to havde allerede før Brexit-afstemningen i London 5. november. En britisk fiskeriminister var på Færøerne både i 2017 og 2018, og som for at understrege forbindelsen købte Færøernes største virksomhed Bakkafrost i september lakseproducenten The Scottish Salmon Company for mere end 3 mia. kr. - den største færøske investering i udlandet nogensinde.

Det ligger formelt set alt sammen inden for Færøernes ret til at føre selvstændig handelspolitik, men det illustrerer også udmærket, hvor vanskeligt det er og vil være for både færøske og grønlandske repræsentanter at navigere uden om det udenrigs- og sikkerhedspolitiske.

I november lagde Kinas ambassadør i Danmark angiveligt og som flittigt beskrevet i medierne betydeligt pres på Færøernes landsstyre for at sikre, at den kinesiske teknologivirksomhed Huawei bliver leverandør af 5G-mobiltelefoni på Færøerne. Sjurdur Skaale mente, at Huawei-sagen, som også den amerikanske ambassadør Carla Sands involverede sig i, illustrerede, hvorfor Grønland og Færøerne bør have mere kontrol over egne udenrigsaffærer:

"Sagen viser den store forskydning i det danske riges betydning, hvor Grønland og Færøerne efterhånden får større betydning end Danmark. Internationalt, geopolitisk og strategisk har Grønland og Færøerne i dag fået større betydning end Danmark, så det er helt uholdbart, at beslutningerne skal træffes i Danmark, når det handler om Færøerne og Grønland," sagde han.
Ingen vej udenom
I Grønland er selvfølelsen og frustrationerne på samme niveau.

Sara Olsvig, tidligere folketingsmedlem for Inuit Ataqatigiit og tidligere viceformand for Naalakkersuisut, anser det for helt nødvendigt, at de nordatlantiske ø-samfund får større udenrigspolitisk råderum:

"Jeg kan ikke se nogen vej udenom. Vi tager allerede beslutninger i dag, som har konsekvenser for udenrigs- og sikkerhedsområdet, så hvis ikke det skal fortsætte med at være noget værre rod, kan man lige så godt sætte sig ned nu og finde en løsning," siger hun.

"Som det er nu, savner vi transparens og lige adgang til informationer. Samtidighedsprincippet, som tilsiger, at parlamenterne i København og Nuuk har samme adgang til information samtidig, efterleves ikke, og meget af det materiale, der er relevant for beslutningnerne i Grønland, foreligger ikke i Grønland," siger hun.

Hun fandt den dansk-grønlandske arbejdsdeling på udenrigsområdet dysfunktionel allerede fra sin entre i Folketinget i 2011:

"Det er som om, man fra dansk side stadig ikke er opmærksomme på, at man har en ny udfordring, og at man er nødt til at finde ud af, hvad man gør ved den. I al den tid, jeg var politiker, har det været sådan, at beslutninger, der umiddelbart ser ud til at være indenrigspolitiske beslutninger i Grønland og på Færøerne, også har haft udenrigs- og sikkerhedspolitiske konsekvenser. Systemet er bare stadigvæk ikke gearet til, hvad man så skal gøre ved det," siger hun.

Sara Olsvig var under sin tid i Folketinget formand for foreningen af arktiske parlamentarikere, der samler parlamentsmedlemmer fra alle de arktiske nationer. Hun trak sig fra det politiske liv i 2018 og er i dag chef for UNICEF i Grønland, men hun deltager stadig i den politiske debat.

I forrige udgave af Udenrigs skrev hun sammen med lektor ved universitetet i Nuuk, cand.scient.pol, ph.d. Rasmus Leander Nielsen under overskriften Da Trump ville købe Grønland :

"Sat på spidsen er det ikke længere muligt blot at fastslå, at forsvars- og udenrigspolitikken er et dansk anliggende, jfr. Grundlovens § 19, for de facto spiller Grønland qua den geostrategiske placering en stigende rolle, når beslutninger tages, diplomater mødes og arktiske sikkerhedsdynamikker ændres."

Diskussionen handler altså om udenrigs- og sikkerhedspolitikken og ikke nødvendigvis om øgede færøske og grønlandske ønsker om egentlig løsrivelse fra Danmark. Sjurdur Skaale og hans parti på Færøerne er tilhængere af Færøernes rigsfællesskab med Danmark, mens Sara Olsvig ligesom andre moderate tilhængere af visionen om et uafhængigt Grønland insisterer på, at Grønlands social- og økonomiske sammenhængskraft skal øges markant, før et mere grundlæggende opgør med rigsfællesskabet vil være relevant. Begge holder de dog fast i, at behovet for nye greb om udenrigs- og sikkerhedspolitikken er akut.
Nødvendigt samarbejde
Regeringen og statsministeren har hårdt brug for et smidigt og operationelt samarbejde med både Thorshavn og Nuuk. Man behøver blot at forestille sig furoren, hvis Kim Kielsen på vegne af Naalakkersuisut modsatte sig øget amerikansk militær tilstedeværelse i Grønland eller åbningen af et amerikansk konsulat i Nuuk. Eller hvis Færøerne i fremtiden vil føre en anden kurs over for Kina, end den, som København ville foretrække - sådan som Færøerne allerede gør, når det gælder det europæiske sanktionsregime mod Rusland efter Krim-krisen i 2014.

Grundlovens §19 siger, at " kongen handler på rigets vegne i mellemfolkelige anliggender", hvorfra regeringens sikkerheds- og udenrigspolitiske mandat og monopol så trækkes. Med loven om Grønlands Selvstyre fra 2009 og den såkaldte Fuldmagtslov for Færøerne fra 2005 har Nuuk og Thorshavn fået ret til at forhandle og indgå folkeretligt bindende aftaler med andre lande og internationale organisationer på sagsområder, som er fuldt hjemtagne, altså hvor Grønland eller Færøerne har overtaget det fulde politiske ansvar, men sådanne aftaler kan kun indgås på vegne af det samlede kongerige og efter detaljeret, forudgående orientering af regeringen i København. Skriver den færøske lagmand eksempelvis under på en ny fiskeri- eller handelsaftale, gør han/hun det som "Kongeriget Danmark, på vegne af Færøerne", og forholdene er ens for Naalakkersuisut i Nuuk.

I stats-, udenrigs-, og justitsministeriet er analysen som nævnt, at grundloven ikke kan strækkes yderligere på dette punkt. Enkelte private jurister har anfægtet analysen, men der er ikke sprækker at spore i centraladministrationens holdning, selvom presset fra Nordatlanten er voksende.

Hverken i Grønland og på Færøerne accepteres regeringens juridiske argumenter som fyldestgørende. Som Sjurdur Skaale siger: "Grundloven beskriver en enhedsstat, som forlængst er sprængt, og som bliver det stadig mere. Det må man forholde sig til, og ikke fastholde den meget legalistiske tilgang, man har fulgt hidtil. Danmark har jo f.eks. også tilladt, at vi har et parlament på Færøerne, at vi opkræver skatter og alt muligt andet, som vi mener ligger klart uden for grundlovens rammer. Beslutningerne har fra gammel tid ligget i Danmark, hvor befolkningen og økonomien har været stærkest, men nu kommer geografien ind som et nyt, afgørende element, og der spiller først og fremmest Grønland, men også Færøerne i kraft af sit store havområde en stadig vigtigere rolle."

Som svar tog man under VLAK-regeringen fat på en række tillidsskabende foranstaltninger, designet til at fremme koordineringen og udveksling af information og synspunkter. Sikre kommunikationskanaler anlægges over Atlanten, flere folk i Thorshavn og Nuuk sikkerhedscleares, en årlig samarbejdsdag mellem de tre udenrigstjenester er indført, Politiets og Forsvarets Efterretningstjenester betjener i stigende grad Thorshavn og Nuuk (PET har nu en fast mand i Nuuk, der rådgiver om aflytningsrisici m.v.). Forsvarsakademiets analytikere har holdt både lukkede og åbne møder i Nuuk, og Mette Frederiksen og andre ministre siger, at de inddrager grønlandske og færøske beslutningstagere mere i regeringens udenrigs- og sikkerhedspolitiske overvejelser.

I mellemtiden får vi løbende tegn på, hvordan Færøernes og Grønlands udenrigs- sikkerheds signifikans vokser.

Som da Mette Frederiksen øremærkede de 1,5 milliarder til Arktisk Kommando i Nuuk. Eller som da forsvarsminister Trine Bramsen kort forinden bandt det danske forsvar til udgifter på omkring en halv milliard til vedligehold af den store lufthavn i Kangerlussuaq i Grønland, der blev bygget af USA under 2. verdenskrig. Den danske regering er fortsat forpligtet af "Aftalememorandum af 13. marts 1991", som blev indgået da de danske myndigheder med få ugers varsel overtog lufthavnen fra USA. Her står, at " de Forenede Staters militære fly og fly chartret af militæret skal fortsat uhindret have overflyvnings- og landingsrettigheder."

Lars Løkke Rasmussen (V), valgte efter et møde om Huawei-sagen i Udenrigspolitisk Nævn 12. december at skære Mette Frederiksens dilemma ud i pap: "Hvis den danske regering mente, det var et problem, at den færøske regering valgte én leverandør frem for en anden, så ville den danske regering kunne gribe ind allerede nu. Derfor nytter det ikke noget, at den danske regering står og tørrer ansvaret af sig," sagde han til de forsamlede journalister.

Udenrigsminister Jeppe Kofod fastholdt, at regeringen ikke agter at blande sig: "Det her er en kommerciel beslutning, som ligger på Færøerne. Det er et hjemtaget område, som Færøerne har, hele teleområdet. Vi har Center for Cybersikkerhed, som kan være med til at rådgive Færøerne og det konkrete selskab i forhold til sikkerhed, IT-sikkerhed, cybersikkerhed, telesikkerhed, og det er det, vi også stiller til rådighed," sagde han.

R egeringen slap på den måde for at sige ligeud, at Huawei er så tæt forbundet med den kinesiske statsmagt, at Danmark af sikkerhedsmæssige årsager ikke ønsker, at Huawei får kontrol med 5G-netværket. Samtidig slap man for endnu en konflikt med det færøske landsstyre om magtens deling. (Landsstyret i Torshavn fastholdt, at man ikke ville blande sig i, hvilken leverandør Føroya Tele vælger til sit 5G-netværk. Et dansk indgreb, hvor statsministeren insisterede på regeringens mandat til at blande sig, fordi sagen har sikkerhedspolitiske implikationer, ville følgelig blive betragtet som et alvorligt, politisk overgreb i Torshavn og skadeligt for landsstyrets autoritet).

I 2018 stod Lars Løkke Rasmussen som statsminister midt samme gråzone, da hans regering efter dialog med Washington fandt, at udsigterne til, at Kina måske ville få en rolle i opførslen af to nye lufthavne i Grønland, udgjorde en sikkerhedsrisiko for hele riget. Kim Kielsen og andre fra Nuuk havde under besøg i Beijing over for kinesiske finansinstitutioner luftet muligheden for kinesisk medfinansiering af lufthavnene, og et kinesisk entreprenørselskab var inviteret til at byde på konstruktionsarbejderne.

Udsigten til dansk indblanding udløste skarpe protester i Nuuk, indtil Lars Løkke Rasmussen i stedet for at aktivere sit sikkerhedspolitiske mandat greb til baglommen. Løsningen blev et dansk indskud i lufthavnene på 700 mill. kr og 900 mill. kr. i lån til de to lufthavne i Grønland, hvormed kineserne blev irrelevante. (Samtidig sikrede Lars Løkke Rasmussen stærk dansk medindflydelse på det hidtil største infrastrukturprojekt i Grønlands historie).

Tilsvarende løsninger bød sig ikke til for Mette Frederiksen i Huawei-sagen. Her ville penge ingen forskel gøre, og at insistere på regeringens sikkerhedspolitiske monopol var politisk umuligt. At dømme ud fra det offentligt tilgængelige, valgte statsministeren i stedet at stole på færingernes egen dømmekraft og på den givetvis vedholdende rådgivning, Center for Cybersikkerhed har ydet landsstyret.
Skotland ny nabo i Nordatlanten
Brexit vil som nævnt forstærke dilemmaet, især fordi Færøerne af økonomiske årsager efter Brexit får hårdt brug for tætte forbindelser til London, men også på grund af løsrivelsestrangen i Skotland. Det EU-venlige parti SNP fik 45 pct. af stemmerne i Skotland ved valget i Storbritannien i december, og partiet slås nu for en ny folkeafstemning om Skotlands løsrivelse. En del færingerne fulgte tæt med i den forrige i 2014, og færingerne har fra gammel tid et tæt forhold til Skotland, der er øernes nærmeste nabo mod syd.

Af de 8000 tropper, der opholdt sig på Færøerne under 2. verdenskrig for at holde tyskerne væk, kom store dele af dem fra Skotland. Den britiske ledelse havde med omhu valgt tropper, som man mente ville gå godt i spænd med færingerne. Det kom der en del ægteskaber og børn ud af, samtidig med at færøske fiskere sejlede i lukrativ men livsfarlig pendulfart mellem Færøerne og Skotland med fisk til de sultne englændere.

Lederen af SNP, Nicola Sturgeon, har i de seneste år bejlet til både Færøerne og Island, der kan blive nyttige naboer til et frit Skotland. I to år i træk har hun eksempelvis holdt keynote speeches på Arctic Circle, en årligt tilbagevendende Arktis-konference i Reykjavik, hvor hun har talt varmt om "vores arktiske naboer".

Også i denne forbindelse vil kravet om udvidede udenrigspolitiske beføjelser trænge sig på.

Ligesom det gør i Beijing, hvor Færøerne åbnede repræsentationskontor i oktober 2019.

Og som det gør i Grønland, hvor politikerne snart vil møde diplomater fra USAs nye konsulat i Nuuk igen og igen - i Brugsen, på fisketure og andre steder året rundt.

Og som det gør for Færøernes milliard-eksport af laks til Rusland, der er i lodret strid med ånden i de europæiske sanktioner mod Rusland efter Krim.

Og som det gør, fordi landsstyret i Thorshavn arbejder hårdt på en handelsaftale med Rusland og de øvrige fire medlemmer af Den Eurasiske Union.

Og som det gør, når grønlænderne skal forhandle med USA om det amerikanske forsvars brug af den lokale infrastruktur.

Og som det gør, når Grønland forhandler med udlandet om sjældne jordarter, uran og andre strategiske mineraler.

Og som det gør, når de nordatlantiske politikere mødes med folk fra CIA, USA's kongres, NATO-ledere og andre beslutningstagere i udlandet.

Og som det gør, når de færøske og grønlandske forhandlere i internationale fiskeriforhandlinger skal tale med én stemme, selvom de har forskellige mål.

Og som det gør, når Færøernes vil være medlemmer af Nordisk Ministerråd, men Danmark sætter sig imod.

Og som det gjorde i 2017, da Grønland, Færøerne og Island indgik en samarbejdsaftale, som den danske regering straks annulerede.

Til daglig fungerer samarbejdet angiveligt fint. Tonen på embedsmandsniveau er ifølge flere involverede bedre end tidligere, og den seneste tids pres fra USA og Kina har illustreret alvoren for alle involverede. Mette Frederiksen og Jeppe Kofod har i deres korte tid i regering flittigt besøgt både Torshavn og Nuuk.

Problemet er, at disse og de øvrige tillidsskabende foranstaltninger ikke nødvendigvis løser det grundlæggende dilemma, at en række beslutningstagere i Grønland og på Færøerne i dag ønsker noget nær fuld kontrol over deres egne udenrigsanliggender. Og at ønskerne vokser i takt med omverdenens interesse.
Teksten her blev optrykt i let redigeret form i tidsskriftet Udenrigs nr 1 2020.
-

Færøerne, Grønland og Danmark er i færd med at skrive en ny fælles strategi for kongerigets fælles indsats i Arktis i de kommende år. Den forrige galdt for årene 2011-2021, og der er stærkt behov for en opdatering.

Resultatet vil vise, om de tre parter kan enes om en strategi, der afspejler lyst og evne til at angribe nogle af de centrale, fælles udfodringer i Arktis, og dermed gøre kongeriget interessant for andre ved andet end sin størrelse og beliggende. En ny finsk analyse viser, præcis hvilke udfordringer, det står øverst på dagsordenen i Arktis - men først lidt om baggrunden for strategi-arbejdet.
Den arktiske stormagt
Tanken om, at Danmark sammen med Grønland og Færøerne udgør en arktisk stormagt, har bidt sig grundigt fast på Christiansborg.

Som Michael Aastrup Jensen, næstformand i Udenrigspolitisk Nævn og udenrigsordfører for Venstre skriver i seneste udgave af Ræson, der udkom kort før corona-krisen:

"Vi (er) for alvor begyndt at indse, at kongeriget er en arktisk stormagt. Rigsfællesskabet er derfor ikke længere en støvet, lavprofileret institution: Arktis er et højprofileret emne, fordi verdens stormagter støder sammen netop her. Både amerikanske, russiske og kinesiske interesser er i spil. Foruden Mellemøsten er der ikke mange andre stedet, hvor det er tilfældet - og midt i det hele står rigsfællesskabet og kongeriget Danmark".

Visionen emmer af grandeur, forhåbning og stolt interessevaretagelse, men Aastrup Jensen tilføjer også et mål af ydmyghed:

"På trods af vores aktivistiske udenrigspolitik er det en uvant position for os," skriver han.

Ambassadør Peter Taksøe-Jensen spidsvinklede pointen i 2016, da han satte tanken om den arktiske stormagt på den politiske dagsorden med sine anbefalinger til Lars Løkkes regering: Vi er verdens 12. største nation og den 3. største i Nato, understregede han.

Stærk platform
Tesen lyder, at Grønland, Færøerne og Danmark - hvis de kan enes - i fællesskab udgør en stærk platform til fremme af nationens fælles værdier, af demokrati og fred, vækst, eksportmuligheder og konstruktivt samarbejde med ligesindede overalt på kloden.

Danmarks anseelige politiske kapital i verdenssamfundet, Grønlands størrelse og Færøernes vældige havområder spiller alle en rolle i ligningen. Som Aastrup Jensen antyder, optager rigets arktiske størrelse og beliggenhed både USA, Kina og Rusland og mange andre med arktiske interesser. Men det er også netop nu til aktuel undersøgelse, om den trearmede stormagt, Michael Aastrup Jensen og andre ser for sig, måske har mere og andet at byde på end sin størrelse og beliggenhed.

Politikere fra de tre rigsdele lægger for tiden strategi for rigets fremtidige politik i Arktis. Spørgsmålet er, om stormagten alene vil forsøge at tackle sine egne dilemmaer, eller om man også vil forsøge at bidrage til fælles løsninger på de kolossale udfordringer, som hele Arktis står overfor, og dermed for alvor gøre sig fortjent til den opmærksomhed, Aastrup Jensen og andre taler om. Findes der i den dansk-grønlandsk-færøske konstellation erfaringer og visioner, der kan tilføre rigsfællesskabet egentlig betydning i den arktiske dynamik? Eller vil fremdriften også fremover være hæmmet af rigets interne skævheder, der som bekendt er rigeligt af?

Aldrig opnå dybere legitimitet
En af de skarpeste analytikere af det dansk-grønlandske, lektor Ulrik Pram Gad fra Aalborg Universitet, argumenterede for nylig her på Altinget for oprettelse af et Udenrigspolitisk Nævn for Rigsfællesskabet, så grønlændere og færinger kan inddrages for alvor. Uden et sådant, mener han, vil dansk udenrigspolitik i Arktis aldrig opnå dybere legitimitet.

Lektor Jon Rahbek-Clemmensen fra Forsvarsakademiet skriver i Ræson om to "systemfejl" i rigsfællesskabet: For det første uklarheden om, hvor grænserne går mellem Danmarks udenrigs- og sikkerhedspolitiske monopol og Grønlands og Færøernes ret til at drive egen fiskeripolitik, handelspolitik, oliepolitik, mineralpolitik m.v.

Den anden "systemfejl" udgøres af Nuuks og Thorshavns alvorlige mangel på tillid til, at København rent faktisk varetager Grønlands og Færøernes interesser, når regeringen fører udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Sidder med Grønlandskortet
Strategien skal være færdig inden årets udgang, og udvekslingerne er i fuld sving - omend nu hæmmet at coronakrisen. Færøernes lagmand Bárður á Steig Nielsen har slået fast, at Færøernes, Grønland og Danmarks interesser i Arktis ikke er enslydende, og Grønlands udenrigsansvarlige Ane Lone Bagger sigter målrettet på en arktisk strategi, der øger Grønlands indflydelse. "Det er jo os, der sidder med Grønlandskortet," som et centralt medlem af Inatsisartut, det grønlandske parlament, forklarede mig for nylig.

Næste skridt skulle være taget den 28. og 29. marts, hvor politikere fra Grønland, Færøerne og Christiansborg under ledelse af udenrigsminister Jeppe Kofod, Ane Lone Bagger og Færøernes udenrigs- og kulturminister Jenis av Rana, var sat i stævne i Ilulissat. Mødet er på grund af corona-krisen udsat på ubestemt tid.

Patent på central indflydelse
Den finske regering, der ligesom det danske kongerige skal have ny arktisk strategi, har bedt et hold forskere fra International Institute for Applied Systems Analysis (IIASA) om at se på de seneste årtiers arktiske strategier fra de otte arktiske lande, fra Arktisk Råds observatørlande (herunder Kina, Storbritannien og Frankrig) plus alle ministererklæringer fra Arktisk Råd og de formelle deklarationer fra de arktiske folkeslag.

Fra disse 54 dokumenter har forskerne under ledelse af professor Lassi Heininen fra Helsinki Universitet, en af hovedkræfterne i den arktiske sikkerhedspolitiske forskning, nu trukket en fællesmængde. Vi ved derfor, at den arktiske region står over for fire centrale udfordringer:

De arktiske aktører er stærkt i vildrede, når de skal finde en balance mellem beskyttelsen af det arktiske miljø og klimaet på den ene side og de stadig flere muligheder for udnyttelse af de rige arktiske ressourcer - fisk, hvaler, olie, gas, mineraler og sejlruter - på den anden.

Den klassiske magtstruktur, hvor de arktiske stater (USA, Rusland, Canada, Sverige, Norge, Finland, Island og kongeriget Danmark) har taget patent på den centrale indflydelse i Arktis, er udfordret af globaliseringen og krav om indflydelse fra verden udenfor - Kina, Indien, Sydkorea m.v., Sagen kompliceres yderligere af de arktiske oprindelige folks voksende krav.

Den galoperende klimakrise og den nævnte vaklen mellem jagten på ressourcer og miljøbeskyttelse skaber enorme nye behov for viden og forskning.
Samtidig er der påtrængende behov for stærkere telekommunikation, forbedrede vejrtjenester og adgang til hurtigere internet i hele Arktis.

Risiko for kollaps
Midt i processen med den arktiske strategi har vi fået oplistet, præcis hvad de påtrængende dilemmaer i Arktis er - og de er alle langtidsholdbare også til en post-corona tid.

For den første udfordring gælder, at kongeriget næppe står forrest i køen som rollemodel for så vidt angår balancering mellem klimaet, naturen og jagten på ressourcerne.

I Grønland har de politiske ledere i en årrække valgt at udstede kvoter til fiskeri og fangst af fugle og hvaler, der har været markant større, end den videnskabelige rådgivning tilråder. Fiskebestandene i Grønland er notorisk svigefulde og de øgede havtemperaturer øger forandringspresset, men politikerne har alligevel valgt at tilgodese fiskerierhvervet i stedet for bestandene og fremtidens generationer.

Risikoen for et egentligt kollaps i fiskeriet, der står for mere end 90 procent af Grønlands eksportindtægt, omtales nu stadig oftere.

Som Grønlandsbanken skriver i sin årsberetning for 2019:

"Kvoter over den biologiske rådgivning gennem længere tid og en betydelig stigning i licenser i jollefiskeriet danner ikke grundlag for et bæredygtigt fiskeri - hverken biologisk eller økonomisk". Ifølge ugeavisen Sermitsiaq var de indenskærs kvoter for den altafgørende hellefisk i 2019 hele 81 procent højere end anbefalet.

Tærede på tilliden
Klimaforandringerne skaber også udfordringer for Færøerne. Da fiskene - især makrellen - for få år siden begyndte at trække i nye ruter op gennem Nordatlanten, skabte det voldsom strid om fiskeretten mellem Norge, Island, Færøerne og Storbritannien. Færingerne valgte midt i tumulten at tildele sig selv så voldsomt store fiskekvoter, at EU forbød de færøske fiskere at sælge fisk i EU-området; en blokade, som Danmark tilsluttede sig.

Striden blev løst, men traumet tærede på færingernes tillid til Danmark, og forløbet har næppe styrket troen på kongerigets evne til bæredygtig forvaltning.

Grønland vil stadig gerne være en oliestat og har for nylig lempet vilkårene for olieselskaber, der vil investere: Klimaet må vente. Endelig skal man håndtere den politiske krølle, at Grønland og Færøerne har valgt at stå uden for EU, mens Danmark er indenfor.

Her overfor står en stribe konkrete dilemmaer, som en ansvarlig arktisk stormagt er pisket til at tage stilling til: Rusland tager i disse måneder fat på et nyt stort olieeventyr i det nordlige Ural, der vil medføre nye olietransporter fra Yamal-halvøen ud gennem de arktiske farvande og bidrage til klimakrisen. Norge udvider sin oliejagt i Arktis; USA vil samme vej - alt i mens opvarmningen af havene får fiskene til at flytte sig, så de arktiske samfunds væsentligste ressource forstyrres og nye fiskekonflikter tegner sig.

Klimakrisen sætter en ny, presserende dagsorden i Arktis. Den finske regering har netop bestemt, at klimaindsatsen skal være hovedsøjle i Finlands nye Arktis-strategi, men ingen sådan klare meldinger foreligger fra rigsfællesskabet.

Geopolitiske rivaler
Spørgsmål to lyder, om Færøerne, Grønland og Danmark kan bidrage til en langtidsholdbar løsning på magtens deling i Arktis? Danmark medvirkede aktivt til, at Kina i 2013 fik observatørstatus i Arktisk Råd. I dag er det tvivlsomt, om iveren ville være den samme - og det skyldes ikke corona-smitten. Både i København, Tórshavn og Nuuk er der tvivl om, hvilken rolle Kina bør have i Arktis, alt imens USA's interesse for Grønland får stadig ny betydning.

Donald Trumps tanker om et køb af Grønland i august 2019 medførte danske og grønlandske reaktioner, der viser, at København og Nuuk har valgt at tilpasse sig den nye amerikanske analyse af det arktiske: USA betragter Rusland og især Kina som geopolitiske rivaler - også i Arktis.

Tilpasningstendensen var klar allerede før Trumps indspark. Daværende statsminister Lars Løkke Rasmussen (V) forhindrede i 2016 et kinesisk opkøb af den ellers nedlagte flådestation i Grønnedal i Sydgrønland. I 2018 blokerede han for Kinas potentielle medvirken ved tilblivelsen af to nye lufthavne i Grønland. Lars Løkke Rasmussen har på det seneste benægtet at overvejelser om Kina spillede en rolle for hans engagement i lufthavnene; der er dog stadig flere tegn på, at det forholdt sig sådan.

Statsminister Mette Frederiksen (S) lovede efter Trumps melding i toptempo en fordobling af Arktisk Kommandos budget, og forsvarsminister Trine Bramsen (S) forpligtede det danske forsvar til udgifter for yderligere en halv milliard til vedligeholdelse af lufthavnen i Kangerlussuaq, som det amerikanske forsvar også har adgang til. På Færøerne er samarbejdet med det kinesiske Huawei om udvikling af øernes mobilnet foreløbig sat på hold efter amerikansk pres.
Neutral aktør
Kongerigets kurs i Arktis - også kursen over for Kina - tilpasses altså åbenlyst behovet for et stærkt forhold til USA. De danske, grønlandske og færøske politikere må derfor nu overveje, om det tætte parløb med et mere konfrontatorisk og klimaskeptisk USA forstærker eller svækker muligheden for at lade riget optræde som den neutrale aktør i Arktis, der før har sikret indflydelse - ikke mindst ved vedtagelsen af den såkaldte Ilulissat-erklæring om magtens deling og grænsedragning i Arktis fra 2008.

Riget har en presserende interessekonflikt med et stadig mere frembusende Rusland om grænserne på havbunden ved Nordpolen; en ukontrolleret amerikansk oprustning i Grønland vil næppe gavne det forløb. Kina, der bl.a. trækker på sin plads i FN's Sikkerhedsråd, har vist en fast vilje til at øge sin indflydelse i Arktis. Kina hævder, at Beijing vil medvirke til fred og sikkerhed, til klimaforskningen, miljøbeskyttelsen og den økonomiske udvikling.

Kinas ledere accepterer indtil videre den gældende magtdeling i Arktis, hvor de otte arktiske stater har særstatus, men som IIASA-analysen viser, er presset for forandringer voksende.
Større kinesisk aftryk
Grønland, Danmark og Færøerne synes enige om behovet for en løbende analyse af Kinas intentioner, men det er stadig uklart, hvad de vil mene og hvem, der har det sidste ord, hvis Kina vil investere i miner i Grønland, i infrastruktur på Færøerne, hvis Kina ønsker en større rolle i forskningen under Arktisk Råd eller måske om et par år vil søge forståelse for et kinesisk militærfartøj på rekognoscering i Det arktiske Ocean.

Vil Danmark sammen med USA stadig modarbejde et større kinesisk aftryk i Arktis og Grønland, hvis der opstår fare for Danmarks egen eksport til Kina? Som Camilla Sørensen fra Forsvarsakademiet skriver i tidsskriftet Udenrigs: "At Arktis de senere år er rykket op på såvel de amerikanske som de kinesiske lederes dagsorden, bringer stormagtsrivaliseringen mellem USA og Kina helt ind bag Rigsfællesskabets grænser."

Et nyt Center for Arktiske Sikkerhedsstudier, der er oprettes i samarbejde mellem Forsvarsakademiet og Ilisimatusarfik, universitetet i Nuuk, markerer en ny vilje til samtænkning i rigsfællesskabet; en sådan har længe været efterlyst.
klimakrisen
For dilemma tre og fire viser IIASA-analysen, at forskning og kommunikation prioriteres højt hos alle arktiske aktører, og de tre dele af rigsfællesskabet erkender også nødvendigheden. Uden øget forskning og forskningsinfrastruktur i Arktis, hvor temperaturerne stiger dobbelt så hurtigt som i resten af verden - mister vi helt føling med klimakrisen, effekterne på resten af kloden, presset befolkningernes sundhed og levevilkår, på fiskebestandene, miljøet m.v.

Samtidig er forskningen et felt, hvor stater kan markere sig og sikre sig indflydelse. Da den kinesiske isbryder Xue Long blev døbt, sagde kineserne, at 'it will have brothers and sisters', og en ny er nu på vej. EU poster store summer i den arktiske forskning både fordi den er vigtig, og fordi det skaffer EU indflydelse og legitimitet i Arktis.

En serie store pan-arktiske forskningsindsatser har i mere end to årtier udviklet sig i regi af Arktisk Råd, hvor Danmark, Grønland og Færøerne er kendt for at betale stort til blandt andet rådets klimamonitorering og overvågning af biodiversiteten. Kongeriget Danmark er også synligt aktiv bag en ny fælles arktisk aftale, der skal gøre det nemmere for forskere at færdes frit i hele Arktis; især i Rusland har der været problemer.
Sjofler forskningen
Flere danske bidrag til den arktisk klimaforskning har høstet bred anerkendelse, ikke mindst iskerneboringerne i Grønland, anført af statsgeolog Dorthe Dahl-Jensen, men alt dette er kun delvist udtryk for en stringent, strategisk indsats; meget af det har forskerne selv skaffet private midler til. Dorthe Dahl-Jensen var da også medunderskriver på en kronik i Politiken i 2019, hvor en række Arktis-forskere skrev, at "Danmark sjofler forskningen i Arktis".

Forskningsstyrelsens sekretariat for den arktiske forskning er for nylig reduceret fra fire til to besætningsmedlemmer. Oprettelsen af en lille forskningshub i Grønland, der skal skabe synergier og samordning, har optaget styrelsen i mere end tre år, og hubben er endnu ikke flyvedygtig.

Ny Ålesund på Svalbard er i dag hjemsted for række udenlandske forskningsstationer, herunder en svensk, tysk, fransk, italiensk, japansk, kinesisk, britisk, hollandsk og en sydkoreansk, mens Grønland aldrig på samme måde er blevet et forskningscentrum. Også på dette punkt gælder det, at der nok kan findes dansk-grønlandsk-færøsk enighed om forskningens principielle nødvendighed, men at det kan knibe med fælles fodslag om det konkrete. Færøerne og Grønland har selvstændige forskningsmyndigheder, der agerer uafhængigt af Danmark.

Undergraver klimainitiativer
Forskning, IT, satellitter og hurtigt internet står højt på dagsordenen i Arktis. Kongerigets formelle politik flugter med disse prioriteter, og der er stærke danske forskningsmiljøer også på den mere tekniske side, DTU afholder international konference om satellitter med videre i Nuuk i maj, men forskerne savner matchende, langtidsholdbare bevillinger - og sorte skyer trækker op lige uden for rigets grænser.

Trump-administrationen undergraver for tiden Arktisk Råds klimainitiativer i en grad, så rådet i maj 2019 for første gang siden rådets fødsel i 1996 måtte afslutte et ministermøde uden fælles deklaration.

Veteraner i det arktiske samarbejde frygter for hele rådets videnskabelige indsats, især hvis Trump genvælges, og det er endnu uklart, hvilke langsigtede løsninger, den dansk-grønlandsk-færøske stormagt foreslår til den udfordring.
Denne tekst optrådte første gang i redigeret format på Altinget/Arktis 23. marts 2020

"We are geo graphically close to the US, but Iceland is also in this region, and the US has obviously not taken over Iceland," he says.

SAINT PETERSBURG - Last week at Russia's small but magnificent Arctic museum, which has existed since 1933 in an old church in Saint Petersburg, I found the key to the North Pole - literally.

In dark and heavy wrought iron, about 20 centimeters long and coupled to an equally heavy iron chain, this ceremonial key was presented back in 1937 to the crew of Station 1, the very first of many Soviet research stations set up over the years on drift ice near the North Pole.

I will get back to the key, but for now let us accept it as a symbol of Russia's deep attachment to the Arctic.

It helped me grasp a little more of the renewed great power rivalry in the Arctic and added to a rough outline presented to me recently by a Russian official: When the Soviet Union dissolved in 1991 and its republics and dependencies in Central Asia, the Caucasus, the Baltics and Eastern Europe were lost, Russia took some time to collect itself and then turned all eyes to the north.

In the vast and snowy provinces from Murmansk in the west to the Pacific in the east there was still plenty of room for national expansion, economic advancement, Russian greatness, scientific leaps and hopes for the future. In hindsight the turn to the north was almost destined.

"For Russia, in many aspects geography is destiny. It is very important to understand that the Arctic is an integral part of Russia's identity and that Russia views itself as an Arctic nation," Marya Rozanova-Smith, an Arctic researcher and lecturer tells me in Saint Petersburg.

"The Arctic is a great source of national pride in Russia and deeply rooted in its past achievements. What else does the Russian people have to be so proud of today?" she says.

Six months every year Marya Rozanova-Smith lectures on Arctic Affairs at the George Washington University in Washington D.C. The rest of the year she spends on Arctic projects at the Russian State Hydrometeorological University in Saint Petersburg, her hometown, or guest lecturing elsewhere. We met at one of the annual Arctic gatherings in Russia, the IX International Forum: Arctic - Today and the Future in a gigantic conference center outside Saint Petersburg.
[Local skepticism meets government optimism at a major Arctic event in Russia]
Some 1,000 governors, politicians and others from Russia's Arctic provinces and districts gathered here under 10-meter-high ceilings to learn from each other and make themselves heard by the throngs of VIPs dispatched by the central government in Moscow. Many have flown 6 to 8 hours from Yakutia, Chukotka, Krasnoyarsk or other points in the north for this opportunity; a few wear clothing of the more than 40 officially recognized Indigenous peoples in the Russian Arctic.

About a third of Russia's land mass is Arctic and the rapid decrease in polar sea ice - and the insistent focus by President Vladimir Putin on the riches in the Arctic - has led to significant economic and military developments along Russia's north and some 20,000 kilometers of Arctic coastline. This is an Arctic revival which changes the lives of those who live there and which provides significant backdrop for the current signs of increased great power rivalry in the Arctic.

The ice silk road

"The Arctic is the national resource base for the whole of Russia. Ultimately, it is not just about national pride, not just about identity or about the peoples living in the Arctic, but also about the country's future economic prosperity" Rozanova-Smith says.

More than 10 percent of Russia's GDP and some 20 percent of all Russian exports are generated in the Arctic.

The world's first floating nuclear power station now provides electricity to the 4,000 people in Pevek, a small East Siberian town on the coast and to mining and oil operations in the vicinity.

The new nuclear-powered icebreaker Arktika, so far the largest and most powerful in the world took its first trial run from Saint Petersburg on Thursday. Its sisters Ural and Sibir will follow soon and two more have been commissioned. Beginning in April 2020 Arktika will serve the Northern Sea Route, where forward-looking shipowners, not least Chinese, are eyeing the shortest ever route between Europe and Asia, thousands of kilometers shorter than the route through the Suez Canal.
[The world's largest nuclear icebreaker starts sea trials]
The Northern Sea Route is among the main sources of inspiration for the Russian vision of Arctic might, prosperity and future power.

The Russians have sailed on their Arctic seas and in their Arctic rivers to the hinterland since the 17the century. On some of the grimmest stretches in Siberia the icebreakers at times still fight in vain in the deep winter, but otherwise climate change has opened the waters there so that the amounts of cargo travelling here are now doubling each year.

Last May, Putin issued orders that the amount of goods travelling in the Northern Sea Route must hit 80 million tons per year in 2024. That is more than triple the current traffic, or almost 10 percent of the annual traffic in the Suez Canal, and no one here at the event in Saint Petersburg seems to question the president's seemingly apocryphal target setting.

"Many Russians remember the Soviet era of the Arctic exploration and how they established cities and big industrial complexes in areas where you can barely survive. Russians often romanticize the Polar region and the political narratives describe it as a land of strong men, who can serve as role models for the next generations," says Rozanova-Smith.

Stalin and other Soviet leaders used the conquering of the Arctic as proof of the invincible state. The Russians moved north (or were sent to labor camps there; those are not mentioned at the conference), while Soviet pilots in leather helmets were the first to land on the North Pole.

Rozanova-Smith takes me one more step back: "Already in the 18th century Peter the Great sensed the geopolitical importance of the Arctic. He saw Russia as a great, expanding nation," she says.

She recounts how the emperor and his successors funded Arctic maritime explorations, including a grueling 10-year expedition from Saint Petersburg to Kamchatka with more than 3,000 men. Led by Vitus Bering, a Dane, they travelled under extreme conditions along the Northern Sea Route and eventually across what is now the Bering Strait to Alaska.

"It cost Peter the Great a sixth of the entire budget of the Russian Empire. Probably no other country has put so many human lives, so many resources and such large funds at risk for the sake of the Arctic. For other Arctic nations, that do not have the same historical legacy, perhaps the Arctic does not have the same meaning, but for Russians the Arctic will always be a land they are ready to stand up for," Rozanova-Smith says.

At the conference in Saint Petersburg, envoys from the Arctic provinces and representatives of companies such as Gazprom, Rosatom, and Novatek explain, how harbors along the Northern Sea Route are now being deepened, railways made longer, new rails laid, pipelines constructed, shipyards expanded and billions of rubles mobilized. In November this year, Rosatom, which already manages Russia's nuclear icebreakers, announced that it intends to buy 55 container ships for use along the Northern Sea Route.

This was another surprise for western skeptics.

In 2018, a Danish ship Venta Mærsk attracted global attention as the first ever container ship to make the trip from China to Europe along the Northern Sea Route. But Maersk Shipping, the owner, still agrees with most independent observers that running containers between Europe and Asia along the route will not be a viable business for many years to come.

The ice still prohibits the punctuality demanded by modern customers and the hefty price on Russia's compulsory icebreaker assistance further complicates matters. When Rosatom thinks differently, one Russian observer told me, it is most likely because the company wants to please President Putin and because it relies on domestic Russian cargo, cheap state insurance and free icebreaker service from its own fleet of icebreakers.

All this growth on the Northern Sea Route comes with a pressing security dimension. The U.S. and others accuse Russia of violating international law, by insisting that the Northern Sea Route only of internal Russian waters and that Russia is entitled to regulate - and if necessary prohibit with force - the passage of vessels from other nations. The U.S. and likeminded nations maintain that large tracts of water along the passage are international waters and the age-old right of free passage at the seas must be respected - for instance, in the case of U.S. merchant and naval vessels.

Gas for China

The largest growth in the Russian Arctic is presently from natural gas, in particular gas from the Yamal Peninsula, home of the largest deposits of natural gas in the world. From the new harbor in Sabetta on the Kara Sea, a brand new fleet of icebreaking tankers take liquefied natural gas to the world market. The huge plant at Sabetta and an a even bigger plant planned for the nearby Gydan Peninsula are presently the largest industrial projects in the Arctic. During construction of the Sabetta plant the local population grew from some 300 to 30,000.

The skeptics maintain that the huge investments in Russia's Arctic fossil resources will prove to be less than sound as the world turns to renewable energy, but so far Russia has found plenty of interested investors and customers.

After Russia's annexation of Crimea in 2014 and the ensuing war in Eastern Ukraine, Europe and the U.S. have to some degree turned their backs on Russia, but there are plenty of takers in Asia, where demand for natural gas surpasses that of Europe. China's state-owned China National Production Company (CNPC), and the Chinese Belt and Road investment fund provided more than 25 percent of the 27 billion dollars it took to build the Sabetta plant and the Chinese now own 27 percent of the enterprise, while France's Total owns 20 percent. Japan followed suit recently and made its largest ever investment in Russia - also in Yamal natural gas.

Further south but still in the frozen regions of Russia's Far East, some 3,000 kilometers of new pipelines will transport natural gas from plants in Kovykta and Chayanada to Blagoveshchensk on the Chinese border. Chinese pipelines will eventually lead the gas to Shanghai in China's central regions.

U.S. and European sanctions on Russia after Crimea put an extremely efficient brake on offshore oil developments in the Russian Arctic. Western oil companies have all but disappeared from the scene, and at the conference in Saint Petersburg the resulting frustrations ran thick. A plain-speaking younger official from Moscow, Magomed Gehaev, explained to a sizeable audience how Russia's own oil sector is poorly organized and incapable of mounting any major new drilling in the Arctic without foreign technological input.

In the bigger picture, however, the potential for new discoveries remains very present in the minds of the central authorities, and the huge Prirazlomnoya platform in the Kara Sea is still the world's only producing oil platform in such challenging ice conditions. Russia's modern tankers, capable of breaking ice forward or backwards, carry oil from the Kara Sea to Rotterdam and other markets every day.

Military mobilization

On the military side, new missile-carrying submarines of hitherto unseen sophistication hum their way through the warmer and largely ice free waters around Russia's naval bases on the Kola Peninsula close to Norway. Three new military icebreakers are on their way from the shipyards, also they will carry sophisticated missiles.

On the isles of Franz Josef Land only 1,000 kilometers from the North Pole Russian MIG fighter planes will soon take off from the refurbished Nagurskoye air base, the world's northernmost military installation. The runway is 2,500 meters or long enough to receive almost all types of aircrafts and lies only a relatively short distance from the U.S. Air Force base at Thule in Greenland, with its radar - which is part of the U.S. missile defense system.
[Russia plans to set up an Arctic air defense 'dome' with S-400 missiles]
During the Cold War, the base at Nagurskoye, named after Yan Nagursky, one of Russia's early aviation heroes, were home to numerous Russian bombers, and for the last two years the base has once again taken center stage in tensions between the US and Russia.

As the Canadian security analyst Rob Huebert puts it in the latest edition of The Arctic Yearbook:

"At the heart of the problem is a geographical proximity of the Soviet/Russian and American location connected by the Arctic region. This is combined with the existing weapon systems that place a premium on the Arctic as the best staging location for strikes against each other."

"Thus it is not about an appearance of a new Cold War, it is simply the resurfacing of the 'old' Cold War," he writes.
[Russia's hypersonic missiles could be why Donald Trump wants to buy Greenland]
In November a MIG fighter plane exercising above the Barents Sea launched one of Russia's new hypersonic Kinzhal missiles, which flies some eight to 10 times faster than all previously known ballistic missiles. Security analysts say that Russia's Kinzhal and Zhirkov missiles are so fast they will penetrate any known missile defense systems, including that of the US. President Putin has bragged about them in the Russian media, but in Saint Petersburg we are told that Russia's Arctic military build-up is of course only there to maintain a deterrence against foreign (read: U.S. and NATO) aggressions and to defend Russia's new assets in the Arctic. The head of Russia's mighty Northern Fleet, vice admiral Aleksandr Moiseyev took the floor himself to make this very point (as relayed through the conference translators:)

"The Northern Fleet is the most powerful force in the world and our presence is a guarantee of peace in the Arctic. We seriously believe that no conflict will arise in the Arctic. For me that is the main priority. Our defensive missile systems are for the defense of our national interests," he said while showing pictures and graphs of it all.

Denmark and Greenland's role

The message from the Moscow authorities at the Saint Petersburg event was unambiguous: Russia's leadership will continue to invest itself and its political and economic capital in the Russian Arctic.

And as we should not forget, Russia also stands to win the rights to substantial new parts of the seabed in the Arctic Ocean towards the North Pole simply by abiding by international law, namely the UN Convention on the Law of the Sea.

Russia therefore has very much to lose and very little to gain from unrest, tension and conflict in the Arctic - or at least that is how Russia's currently explains Arctic security. The central points were repeated recently at a public event in Copenhagen by Russia's ambassador to Denmark, Vladimir Barbin, who was Russia's primary Arctic diplomat for five years before taking up his post in Copenhagen.

European analysts, including analysts here in Copenhagen where I am based, have long tended to agree to most of this analysis and it still informs the latest Arctic analysis from the Danish Defence Intelligence Service, published in November: "Russia (has) an interest in maintaining stability and peace in the Arctic. This will benefit Russia's security and economic interests in the region and create the most favorable conditions for negotiations for maritime delineation," the report reads (my translation).

At the same time, however, significant adjustments towards a more hawkish approach to Russia seem to take sway here as well as in Norway, another Arctic country, which is much closer to Russia and deeply involved in renewed Arctic mobilization along the U.S. and Great Britain.

U.S. and British troops have been for the last year more or less permanently stationed in the Norwegian Arctic, and in Denmark our prime minister Mette Frederiksen recently announced a doubling or more to the budget of Denmark's Arctic Command in Greenland. This followed U.S. complaints that Denmark is not doing enough in the Arctic, and in announcing the budget increase our prime minister made specific reference to Russia: "We see a significant increase in Russia's Arctic presence in the Arctic. This is why we need increased anti-submarine capacity. Secondly, we see increased Russian activity in the air. Therefore we need to make particular efforts in the air. Monitoring of our airspace by radar, satellite and planes is one option," she said. "We have a special responsibility, and we need to lift that. There is reason to be vigilant. The Arctic is a low tension region and we want it to remain so. But should not be naive," she told (my translation) Berlingske, a major daily newspaper.

As many will know, this followed U.S. President Donald Trump's confirmation in August that conversations had been ongoing for some time at the White House about how the U.S. might possibly buy Greenland from Denmark. This was a tangible signal of the rapidly increasing strategic U.S. interest in the Arctic, spurred not the least by the Russian military build-up.

The trend of course is likely to continue, just as the Russian focus and dependence on economic growth in the Arctic will continue. Which is why the key to the North Pole at the museum in Saint Petersburg and the particular relationship between Russia and the Arctic, which it represents, calls for renewed attention.

As I now know from Mikhail Lamakin, deputy director for scientific work at the museum, the key to the North Pole was presented to crew of SP1, the first Russian drift ice research station, by the workers of another research station, Ostrov Rudolfa, located on Franz-Josef Land some 1,000 kilometers from the North Pole.

The island station was the key base for preparations before the crew of SP1 took off for the ice. During 1936 they built airfields and storage facilities around Rudolfa station and in May 1937 four large cargo planes carried the crew and their gear onto the ice near the North Pole and left them there to hoist the Soviet flag, turn the key and do their job.

This was successfully completed in February 1938, some 274 cold days later, as the ice broke up and the crew was evacuated by ship.

-

Denne text blev i let redigeret udgave først publiseret på ArcticToday.com 10. 12 2019

Efter Brexit skal Færøerne forhandle ny fiskeriaftale og sikre sig sin øvrige handel med Storbritannien. Imens vil skotterne arbejde hårdt på at oprette en uafhængig stat i Nordatlanten - langt tættere på Færøerne end Danmark.

Begge processer vil øge Færøernes og også Grønlands krav om større magt over deres egne udenrigsanliggender. Krav, som i forvejen har fået ny styrke efter Donald Trumps tanker om at købe Grønland og Kinas Huawei-pres på Færøerne, men som Mette Frederiksen hidtil har fundet det næsten umuligt at opfylde.

"Danmark vil få en fiskeriaftale med Storbritannien gennem EU, men vi skal selv forhandle en helt ny fiskeriaftale og en helt afgørende handelsaftale med Storbritannien efter Brexit. Det er en ny stor partner, som vi skal samarbejde med uden om Danmark."

Den færøernes lagmand Bardur Nielsen har netop inviteret Boris Johnson til Færøerne, som opfølgning på et møde de to havde i London 5. november. Den britiske fiskeriminister var på Færøerne allerede i 2018, og som for at understrege forbindelsen købte Færøernes største virksomhed Bakkafrost i september lakseproducenten The Scottish Salmon Company for mere end 3 mia. kr. - den største færøske investering i udlandet nogensinde.

Samtidig har Kinas ambassadør i Danmark som bekendt angiveligt lagt betydeligt pres på Færøernes landsstyre for at sikre, at firmaet Huawei bliver leverandør af 5G-mobiltelefoni på Færøerne. Det illustrerer igen, siger Sjurdur Skaale, hvorfor Grønland og Færøerne bør have langt mere kontrol over deres egne udenrigsaffærer:

"Sagen viser den store forskydning i det danske riges betydning, hvor Grønland og Færøerne efterhånden får større betydning end Danmark. Internationalt, geopolitisk og strategisk har Grønland og Færøerne i dag fået større betydning end Danmark, så det er helt uholdbart, at beslutningerne skal træffes i Danmark, når det handler om Færøerne og Grønland."

I Grønland er selvfølelsen og frustrationerne på samme niveau.

Sara Olsvig, der er tidligere folketingsmedlem for Inuit Ataqatigiit og tidligere viceformand for Naalakkersuisut, Grønlands landsstyre, anser det for helt nødvendigt, at de nordatlantiske ø-samfund får større udenrigspolitisk råderum:

"Jeg kan ikke se nogen vej udenom. Vi tager allerede beslutninger i dag, som har konsekvenser for udenrigs- og sikkerhedsområdet, så hvis ikke det skal fortsætte med at være noget værre rod, kan man lige så godt sætte sig ned nu og finde en løsning," siger hun.

"Som det er nu, savner vi transparens og lige adgang til informationer. Samtidighedsprincippet, som tilsiger, at parlamenterne i København og Nuuk har samme adgang til information samtidig, efterleves ikke, og meget af det materiale, der er relevant for beslutningnerne i Grønland, foreligger ikke i Grønland," siger hun.

Hun fandt den dansk-grønlandske arbejdsdeling på udenrigsområdet dysfunktionel allerede fra sin entre i Folketinget i 2011:

"Det er som om, man fra dansk side stadig ikke er opmærksomme på, at man har en ny udfordring, og at man er nødt til at finde ud af, hvad man gør ved den. I al den tid, jeg var politiker, har det været sådan, at beslutninger, der umiddelbart ser ud til at være indenrigspolitiske beslutninger i Grønland og på Færøerne, også har haft udenrigs- og sikkerhedspolitiske konsekvenser. Systemet er bare stadigvæk ikke gearet til, hvad man så skal gøre ved det," siger hun.

Sara Olsvig var under sin tid i Folketinget formand for foreningen af arktiske parlamentarikere, der samler parlamentsmedlemmer fra alle de arktiske nationer. Hun trak sig fra det politiske liv i 2018 og er i dag chef for UNICEF i Grønland, men hun deltager stadig i den politiske debat.

I den seneste udgave af tidsskriftet Udenrigs skriver hun (sammen med lektor ved universitetet i Nuuk, cand.scient.pol, ph.d. Rasmus Leander Nielsen) under overskriften Da Trump ville købe Grønland :

"Sat på spidsen er det ikke længere muligt blot at fastslå, at forsvars- og udenrigspolitikken er et dansk anliggende, jfr. Grundlovens § 19, for de facto spiller Grønland qua den geostrategiske placering en stigende rolle, når beslutninger tages, diplomater mødes og arktiske sikkerhedsdynamikker ændres," lyder det.

Eller som Sjurdur Skaale siger om Huawei-sagen, som også den amerikanske ambassadør Carla Sands har involveret sig i:

Færøernes og Grønlands krav om større udenrigspolitisk råderum er penibel, fordi Mette Frederiksen på den ene side har stærkt brug for et smidigt og operationelt samarbejde med både Torshavn og Nuuk, og på den anden side opfatter sig selv som låst, fordi grundloven ifølge hendes egne jurister ikke tillader overførsel af flere udenrigspolitiske beføjelser til hverken Nuuk eller Torshavn.

Problemet er akut. Stormagternes interesse kræver klare, umisforståelige svar, og det kan blive fatalt, hvis de tre dele af riget sender uens signaler.

Man behøver blot at forestille sig furoren, hvis det grønlandske landsstyre modsatte sig øget amerikansk tilstedeværelse i Grønland. Eller hvis Færøerne i fremtiden vil føre en anden kurs over for Kina, end den, der er vedtaget i København - sådan som Færøerne i forvejen gør, når det gælder sanktionerne mod Rusland efter Krim.

Samtidig bestrider man både i Grønland og på Færøerne de danske juristers fortolkning af grundloven. Som Sjurdur Skaale siger: "Grundloven beskriver en enhedsstat, som forlængst er sprængt, og som bliver det stadig mere. Det må man forholde sig til, og ikke fastholde den meget legalistiske tilgang, man har fulgt hidtil. Danmark har jo f.eks. også tilladt, at vi har et parlament på Færøerne, at vi opkræver skatter og alt muligt andet, som vi mener ligger klart uden for grundlovens rammer. Beslutningerne har fra gammel tid ligget i Danmark, hvor befolkningen og økonomien har været stærkest, men nu kommer geografien ind som et nyt, afgørende element, og der spiller først og fremmest Grønland, men også Færøerne i kraft af sit store havområde en stadig vigtigere rolle."

Regeringen mener, at den har strukket juraen så langt, det kan lade sig gøre. I stedet forsøger man sig med tillidsskabende foranstaltninger. Sikre kommunikationskanaler anlægges over Atlanten, flere folk i Torshavn og Nuuk sikkerhedscleares, en årlig samarbejdsdag mellem de tre udenrigstjenester er indført, Politiets og Forsvarets Efterretningstjenester betjener i stigende grad Torshavn og Nuuk, Forsvarsakademiets analytikere har for nylig holdt både lukkede og åbne møder i Nuuk, og Mette Frederiksen og andre ministre siger, at de inddrager grønlandske og færøske beslutningstagere mere i e udenrigs- og sikkerhedspolitiske overvejelser, end tidligere.

Der er ganske store ting på spil. Tænk blot på, hvordan Mette Frederiksen valgte at øremærke 1,5 milliarder i forsvarsbudgettet til Arktisk Kommando i Nuuk mindre end to døgn, før hun skulle mødes med Donald Trump i London.

Eller tænkt på, hvordan forsvarsminister Trine Bramsen har måtte forpligtet det danske forsvar til udgifter på omkring en halv milliard til vedligehold af den store lufthavn i Kangerlussuaq i Grønland, bl.a. fordi den er vigtig for det amerikanske forsvar - uden at det i øvrigt har tilfredsstillet behovet for afklaring i Nuuk.

Og tænk på, hvordan Lars Løkke Rasmussen i 2018 måtte finde 1,6 mia. kroner til to grønlandske lufthavne - ikke mindst fordi der i København og Washington var frygt for, at Kina skulle få en rolle i lufthavnsprojekterne.

Statsministeren undlod at gøre sagen til et spørgsmål om rigets udenrigs- og sikkerhedspolitik, selvom sagen har næsten selvlysende sikkerheds- og udenrigspolitisk indhold, og selvom den stadig hæver som et gærbrød midt i den uregulerede, besværlige gråzone mellem handelspolitikken, som er et færøsk anliggende, og udenrigs- og sikkerhedspolitikken, der sorterer under den danske regering.

Lars Løkke Rasmussen, der selv måtte navigere i gråzonen i sin tid som statsminister, valgte efter et møde om Huawei-sagen i Udenrigspolitisk Nævn 12. december at skære Mette Frederiksens dilemma ud i pap:

"Hvis den danske regering mente, det var et problem, at den færøske regering valgte én leverandør frem for en anden, så ville den danske regering kunne gribe ind allerede nu. Derfor nytter det ikke noget, at den danske regering står og tørrer ansvaret af sig," sagde han til de forsamlede journalister.

Udenrigsminister Jeppe Kofod fastholdt som Mette Frederiksen, at regeringen ikke agter at blande sig:

"Det her er en kommerciel beslutning, som ligger på Færøerne. Det er et hjemtaget område, som Færøerne har, hele teleområdet. Vi har Center for Cybersikkerhed, som kan være med til at rådgive Færøerne og det konkrete selskab i forhold til sikkerhed, IT-sikkerhed, cybersikkerhed, telesikkerhed, og det er det, vi også stiller til rådighed," sagde han.

R egeringen undgår på den måde at sige ligeud, at Huawei er så tæt forbundet med den kinesiske statsmagt, at Danmark af sikkerhedsmæssige årsager ikke ønsker, at Huawei får kontrol med 5G-netværket, der bliver en afgørende del af samfundets fremtidige digitale infrastruktur.

Samtidig slipper regeringen for et ubehageligt skænderi med det færøske landsstyre netop om magtens deling i rigsfællesskabet, der straks ville få følger også for forholdet til Grønland.

Landsstyret i Torshavn siger, at man ikke vil blande sig i, hvilken leverandør Føroya Tele vælger til sit 5G-netværk. Et dansk indgreb ville følgelig blive betragtet som et alvorligt, politisk overgreb i Torshavn fordi Færøerne vil fastholde, at der er tale om handelspolitik, og fordi et dansk indgreb straks ville underminere Landsstyrets autoritet på Færøerne.

Brexit vil som nævnt forstærke problemet, især fordi Færøerne får hårdt brug for meget tætte forbindelser til London og det britiske marked, men også på grund af løsrivelsestrangen i Skotland.

Det EU-venlige parti SNP fik 45 pct. af stemmerne i Skotland ved valget i sidste uge, og partiet slås nu for en ny folkeafstemning om Skotlands løsrivelse. En del færingerne fulgte tæt med i den forrige i 2014, og færingerne har fra gammel tid et tæt forhold til Skotland, der er øernes nærmeste nabo mod syd.

Af de 8000 tropper, der opholdt sig på Færøerne under 2. verdenskrig for at holde tyskerne væk, kom store dele af dem fra Skotland. Den britiske ledelse havde med omhu valgt tropper, som man mente ville gå godt i spænd med færingerne. Det kom der en del ægteskaber og børn ud af, samtidig med at færøske fiskere sejlede i lukrativ men livsfarlig pendulfart mellem Færøerne og Skotland med fisk til de sultne englændere.

Lederen af SNP, Nicola Sturgeon, har i de seneste år bejlet til både Færøerne og Island, der kan blive nyttige naboer til et frit Skotland. I to år i træk har hun eksempelvis holdt keynote speeches på Arctic Circle, en årligt tilbagevendende Arktis-konference i Reykjavik, hvor hun har talt varmt om "vores arktiske naboer".

Også i denne forbindelse vil kravet om udvidede udenrigspolitiske beføjelser trænge sig på.

Ligesom det gør i Kina, hvor færingerne åbnede repræsentation i oktober.

Og som det gør i Grønland, hvor politikerne snart vil møde diplomater fra USAs nye konsulat i Nuuk igen og igen - i Brugsen, på fisketure, til receptioner og andet året rundt.

Og som det gør, når det gælder færøernes milliard-eksport af laks til Rusland, der er i lodret strid med ånden i de europæiske sanktioner mod Rusland efter Krim.

Og som det gør, fordi landsstyret i Torshavn arbejder hårdt på at få en handelsaftale med Rusland og de øvrige fire medlemmer af Den Eurasiske Union.

Og som det gør, fordi Færøernes udenrigsansvarlige forslår, at Færøerne de facto skal anderkende Jerusalem som Israels hovedstad.

Og som det gør i forhandlingerne i Grønland om det amerikanske forsvars brug af den lokale infrastruktur.

Og som det gør, fordi Mette Frederiksen valgte at tale om Grønland og Arktis med Donald Trump i London, uden at invitere en repræsentant for Grønland med.

Og som det gør, når Grønlands forhandler med udlandet om sjældne jordarter, uran og andre strategiske mineraler.

Og som det gør, når de nordatlantiske politikere rejser og taler med folk fra CIA, USA's kongres, NATO-ledere og andre beslutningstagere.

Og som det gør, når de færøske og grønlandske forhandlere i de internationale fiskeriforhandlinger skal tale med én stemme, selvom de har forskellige mål.

Og som det gør, når Færøernes vil være medlemmer af Nordisk Ministerråd, men Danmark sætter sig imod.

Og som det gjorde i 2017, da Grønland, Færøerne og Island indgik en samarbejdsaftale, som den danske regering straks annulerede.

Og når det gælder flere andre, aktuelle sager.

Til daglig fungerer samarbejdet angiveligt fint. Tonen på embedsmandsniveau er ifølge flere involverede bedre end tidligere, og det aktuelle pres fra USA og Kina har illustreret alvoren for de involverede. Mette Frederiksen og Jeppe Kofod har i deres korte tid i regering flittigt besøgt både Torshavn og Nuuk, og det hjælper, at Mette Frederiksen har et tæt forhold til Kim Kielsen, formanden for Naalakkersuisut.

Problemet er, at disse og de førnævnte tillidsskabende foranstaltninger ikke løser det grundlæggende dilemma, at Grønland og Færøerne ønsker noget nær fuld kontrol over deres egne udenrigsanliggender. Og at ønsket vokser næsten lige så hurtigt som omverdenens interesse for de to nationer.
Denne tekst blev i let redigeret tilstand først optrykt på Altinget.dk 18. 12 2019

Onsdag i sidste uge afsatte Mette Frederiksens regeringen og alle folketingets partier undtagen Nye Borgerlige 80 millioner kroner til undsætning af de udsatte børn i Grønland.

Det er skelsættende på mindst to måder.

For det første, fordi det forhåbentlig fører til mere effektiv assistance til børnene (også selvom sexovergrebene i Grønland er ikke nævnt direkte i forligsaftalen, det kommer vi tilbage til).

Men også fordi, det ikke siden Selvstyrets indførelse i Grønland i 2009 tidligere er sket, at en dansk regering kaster så betydelige summer efter en opgave, som Grønland for længst selv har taget ansvaret for - uden chance for at få pengene tilbage.

Hvis vi medtænker aftalen fra 2017 mellem Lars Løkke Rasmussen og Kim Kielsen, formanden for Naalakkersuisut, det grønlandske landsstyre, om 180 mill kroner til oprydning på nedlagte amerikanske installationer i Grønland plus aftalen mellem de to fra 2018 om dansk indskudskapital og lån på i alt 1,6 mia. kroner til to nye grønlandske lufthavne plus 200 mill. i lånekapital til erhvervsudvikling, fritskrabes et tankevækkende nybrud i rigsfællesskabet - nu videreført af Mette Frederiksens regering.

Tendensen, der bekræftes af centrale kilder i både Nuuk og København, har krævet opgør med ellers fast cementerede dogmer i både Nuuk og København.

I Danmark bryder politikerne med mange års fast politisk tænkning, der har betydet, at det årlige bloktilskud til Grønland ikke har kunne få følge af flere danske penge. I Selvstyreloven fra 2009 blev bloktilskuddet efter fire års seje forhandlinger med Grønland af flere grunde fastfrosset på et strengt afmålt, årligt beløb, hvorefter det logisk fulgte, mente man, at Danmark ikke løbende kunne bevilge nye, store summer til Grønland.

Dette danske dogme synes nu forladt.

I stedet domineres Danmarks tilgang til Grønland af et stærkt ønske om et tættere samarbejde, der kan sikre et stærkere Grønland og rigsfællesskabets beståen, og det må gerne koste penge. Tendensen var synlig før, men nu mærkbart forstærket efter Donalds Trumps tanker om et køb af Grønland.

I Grønland er opgøret med et andet dogme endnu i gang: Læg mærke til, at aftalen om børnene og aftalen om lufthavnene kun er landet efter dybe kontroverser i Nuuk.

De danske penge til de to lufthavne sprængte den regerende koalition i Nuuk. Et af koalitionens partier, Naleraq, mente, at Danmark her fik lov at købe sig til fornyet magt i Grønland, og Naleraq meldte sig ud i protest.

På beslægtet facon skulle Kim Kielsens landsstyre i sommer igennem en alvorlig parlamentarisk krise, før man lod sig presse til at bede Danmark om ekstra hjælp til børnene. I en stund havde Kim Kielsens landsstyre et indædt flertal i Inatsisartut, det grønlandske parlament, imod sig, inklusive Kim Kielsens afgørende støtteparti, Demokraterne. Opgøret handler om selve magtdelingen med Danmark.

De grønlandske politikere "hjemtog", som det hedder, ansvaret for den socialvæsenet i Grønland allerede i 1980, og ledelsen i Nuuk bestemmer i dag selv suverænt de sociale indsatsers karakter, budgetternes størrelse, de faglige prioriteringer osv.

Her har Danmark formelt ingen indflydelse, ingen formel hjemmel til at blande sig, magtdelingen er nøje defineret ved lov - senest i Selvstyreloven fra 2009.

Danmark yder sit indirekte bidrag gennem det årlige bloktilskud, der i dag ligger på cirka 3,6 mia. (som pristalsreguleres). Tilskuddet dækker cirka halvdelen af det offentliges udgifter i Grønland, men som rigsfællesskabet er skruet sammen, er pengene afkoblet fra magten.

Naalakkersuisut, det grønlandske landsstyre, fordeler selv de 3,6 mia., og den politiske forståelse i Grønland er både blandt vælgerne og politikerne, at socialområdet og alle andre hjemtagne områder suverænt håndteres af Grønlands egne politiske ledere. For alle født i Grønland siden Hjemmestyret i 1979, har det været sådan så længe, de har levet. De folkevalgte grønlandske politikere opfattes som landets uantastede ledere, uanset at store dele af samfundets drift finansieres med danske penge.

Det nye forlig på Christiansborg om de 80 millioner kroner til børnene smyger sig ind til dette grundelement i den politiske logik i Grønland, fordi det så tydeligt illustrerer Grønlands afhængighed af Danmarks faglige og økonomiske ressourcer og ovenikøbet varsler en fremtid, hvor de grønlandske lederes autonomi måske udfordres yderligere.

De grønlandske vælgere vil hurtigt bemærke den gryende accept både i Grønland og Danmark af nye, store danske merbevillinger. Holder tendensen, er vejen banet for fælles indsatser i Grønland, der for få år siden ville have været umulige, og i Danmark vil tilhængerne af et mere aktivistisk forsvar for rigsfællesskabet givetvis øjne nye muligheder.

Omvendt vil den nye tendens bekymre en del tilhængerne af løsrivelse i Grønland. Nogle vil givetvis protestere, mens de mere pragmatiske vil forklare deres vælgere, at økonomisk og social fremgang i Grønland i deres optik er et skridt nærmere uafhængigheden - uanset, at det er Danmark, der betaler.

Udmøntningen af satspuljeaftalen, der skal ske over tre år 2020-2023, indeholder følgelig en del potentielle kontroverser.

De 80 millioner skal virke inden for den politiske aftale , der blev indgået i oktober mellem den politisk ansvarlige i Grønland, Martha Abelsen, Naalakkersuisoq (landsstyremedlem) for sundhed, sociale anliggender og justitsområdet, og social- og indenrigsminister Astrid Krag.

Her blev det klart, at Martha Abelsen og hendes folk har gjort deres for at sikre, at magten over de sociale indsatser fortsat ligger i Nuuk. Aftalen hviler på den præmis, at "løsningsforslag og anbefalinger på sigt skal kunne løftes videre af selvstyret og de grønlandske kommuner inden for den gældende kompetencefordeling i rigsfællesskabet".

Det er i tråd med den grønlandske grundopfattelse af, hvordan magtdelingen bør være, og med den politik, Martha Abelsen håndfast har fulgt fra begyndelsen, og som nu altså er fulgt med ind i satspuljeforliget.

Abelsen, der har årtiers personlig erfaring fra socialsektoren i Grønland, argumenterede tidligt for en "grønlandsk" indsats - her i en pressemeddelelse fra i sommer:

"Naalakkersuisut er glade for den hjælp, som modtages fra Danmark, som styrker indsatserne på børne- og ungeområdet i Grønland. Samarbejdet er netop meget brugbart, da løsningerne på de sociale problemer skal findes i Grønland, med udgangspunkt i den grønlandske kultur og samfund. Naalakkersuisut er interesserede i at fortsætte den bæredygtige udvikling af socialområdet. Hjælpen fra Danmark har således karakter af hjælp til selvhjælp. De danske myndigheder har meget god forståelse for netop dette, hvilket bidrager til et godt samarbejde. Erfaringen er, at danske fagpersoner uden kendskab til grønlandske forhold kan løse nogle udfordringer på socialområdet på kort sigt, men når de forlader landet igen, så er problemerne ikke løst på længere sigt," lød det.

Det grønlandske understreges; rent danske input tolereres kun som midlertidige, men det er en svær balancegang: I øjeblikket høvler seks akut-udsendte danske socialrådgivere af på sagsbunkerne om sexovergreb og andet i Tasiilaq, to er i gang i Nuuk; en dansk familieterapeut og en psykolog sendes snart afsted; alt finansieret af de første 5,3 danske millioner, der blev afsendt fra regeringen som akut-hjælp i september.

De 80 millioner i det nye forlig skal nu udmøntes ved hjælp af en dansk-grønlandsk styregruppe, organiseret i et nyt, midlertidigt Grønlandssekretariat i Social- og Indenrigsministeriet i København, ledet af en medarbejder fra Indenrigsministeriet i samarbejde med en medarbejder fra Abelsens departement i Nuuk.

Gruppen bemandes bl.a. med fuldtidsmedarbejdere også fra justits- og socialministeriet, der samarbejder med grønlandske kolleger i Nuuk, mens folk fra andre danske ministeriet vil blive inddraget løbende.

Lønnen til de danske embedsfolk betaler den danske regering oven i de 80 millioner til Grønland, og spørgsmålet om, hvem der reelt bestemmer, kompliceres yderligere af, at politi og domstole i Grønland, som ventes at få centrale roller i det fortsatte arbejde, stadig er dansk ansvarsområde.

Dansk Folkeparti har i nogle år hævdet, at Danmark burde genovertage magten over det sociale arbejde i Grønland, især af hensyn til børnene. DF's præmis har været, at de grønlandske myndigheder ikke magter opgaven, som derfor bør sættes under statslig administration, præcis som det ville ske, hvis en dansk kommune svigtede.

Abelsen-Krag-aftalen går formelt set langt uden om den løsning. Aftalen har i stedet karakter af et kommissorium for det dansk-grønlandske Grønlandssekretariat, der har fået udpeget tre spor: Hvad kan der gøres for børnene? Hvad skal man stille op med de voksne, som krænker og svigter, og endelig: Hvordan kan en fremtidig, forebyggende indsats se ud?

Alle relevante instanser, inklusive politiet, er inddraget. Arbejdet gælder udsatte børn i bredeste forstand, den er ikke udelukket fokuseret på den seksuelle vold, fordi fagfolkene mener, at sexovergrebene ikke er et isoleret fænomen.

Tidsplanen er skarp: Inden nytår skal den første afrapportering falde, og inden sommer skal der ligge færdige, konkrete forslag til myndighedernes eksekvering.

Ingen forestiller sig, at det bliver nemt. Der findes ingen vedtagne forklaringer på, hvorfor Grønland oplever så voldsomt mange sexovergreb på børn; et fænomen, der også kendes fra det arktiske Canada. Ingen færdige løsningsmodeller findes, så det gode spørgsmål er nu, om det nye midlertidige sekretariat i Danmark efter årtiers indsatser i Grønland kan pege på noget, der vil være mere effektivt, langtidsholdbart og lokalt acceptabelt som modgift til det normsammenbrud i lommer af det grønlandske samfund, der ifølge fagfolkene ligger bag. Og om der politisk vilje til at gennemføre også de mere drastiske indgreb, Grønlandssekretariatet måtte foreslå?

Der gælder som nævnt en fast befaling i Grønland om, at indsatserne bliver "grønlandske" - i hvert fald på sigt, og i baggrunden vogter opmærksomme politikere.

Myndighederne fremstod ubehjælpsomme. Nuuks borgmester Asii Chemnitz Narup, en af Grønlands stærkeste politikere og den øverst ansvarlige for socialindsatsen i Tasiilaq, måtte helt at trække sig fra politik, og en frustreret opinion og et flertal i parlamentet tvang Naalakkersuisut til at tage hatten i hånden og henvende sig i Danmark.

I tumulten fløj en række detaljer under mediernes radar: Antallet af sexovergreb på mindreårige i Grønland er faldet med cirka 50 procent over en generation; i øvrigt sammenfaldende med et voldsomt fald i alkoholforbruget. 26 pct. af de 18-29-årige i Grønland oplever stadig, at de har været udsat for et eller flere seksuelle overgreb, et rasende højt tal, men der er altså over tid en markant faldende tendens. Og den politisk ansvarlige, Martha Abelsen, var måske ikke helt så utilbøjelig til at søge om hjælp i Danmark, som medierne hævdede. Hun forsøgte forgæves at forklare, at der er en relativ lang tradition for samarbejde mellem Nuuk og København på det sociale område, som hun selv er varm tilhænger af. VLAK-regeringen afsatte i 2018 de første 10 mill. kroner fra satspuljen til de Grønlandske børn i fin samklang med Abelsens departement i Nuuk.

Til sommer udløber mandatet for det midlertidige Grønlandssekretariat og den nedsatte styregruppe, og så har de 80 mill. efter planen fået vinger.

Men Astrid Krag har på regeringens vegne og i fin harmoni med det nye samarbejdsparadigme, omhyggeligt holdt døren åben for nye forhandlinger, såfremt de 80 millioner ikke skulle være nok, hvilket kyndige iagttagere i Nuuk allerede tvivler stærkt på.
Denne tekst blev først offentliggjort på Altinget.dk 26.11 2019

Or do we owe the North Pole our respect and recognition, perhaps even our protection, for its part in the build-up of our civilization and intellectual wealth, so urgently needed in an age of climate change and other challenges? Does the North Pole belong to our common cultural heritage as a phenomena we must cherish, even as more entrepreneurial agents zoom in on the pole's potential for fish, oil, gas and minerals (potential which is, by the way, still undocumented)?

Three nations, Russia, Canada and Denmark - with Greenland - all argue that the rights to the ressources at the North Pole and the seabed surrounding it belong to them. All three have invested substantial time, effort and finances in their quests to provide proof of ownership. Never before has any nation come this close to claiming ownership to the North Pole. Icebreakers, planes, submarines and scores of scientists have been mobilized, but throughout these campaigns the key question of how to understand the cultural, intellectual and historical value of the North Pole has been notably absent.

I know for sure that in Denmark, my own country, nobody at government level has so far aired any thinking on the subject, and I am still to learn of any such contemplation within official circles in Moscow and Ottawa. Should any reader know of such, I would be pleased to receive notice.

The beginning of time

Luckily, those interested in the intricate issues of the intellectual and historical value of the North Pole now have easy access to passionate and expert assistance. In a lucid new analysis of how the North Pole have inspired natural scientists, philosophers, cartographers and others from ancient Greece to our days, Michael Bravo, who is a scholar of the history of science and head of Circumpolar History and Public Policy Research at the Scott Polar Research Institute at University of Cambridge, lights a thrilling path in the dark.

In his recent book " North Pole: Nature and Culture," he deftly extinguishes any remaining doubts about the North Pole's current cultural, historic and phenomenological significance:

"I offer the reader a way to understand why the North Pole truly matters to anyone who knows that our home, planet Earth, is a globe," he writes. The North Pole, he finds, "has refracted our understanding of the planet on which we live and the quest to master or knowledge of who we are."

"Spatially, when standing at the North Pole, every direction faces south. Temporally, the North Pole is timeless and has to this day no allocated longitude or time zone. This is no coincidence: The North Pole can be thought of as the origin of time because all lines of longitude, which define time zones, pass through North Pole. Emperors and philosophers through the centuries have recognized the North Pole's special significance as a point that defines global time, but is not itself subject to it," Bravo writes and as I talk to him on the phone from Cambridge, he continues:

"Every frontier is a moving boundary, that has two sides. So if economic national expansion is pushing on the northern frontier, what is it pushing against? That is a question for the present day, because the question of what pushes back against expansion, is also a question about the conditions on which we inhabit the Earth today," he says.

"The North Pole and the Arctic is the temporal and spatial framework in which we understand our economic, geographical, cultural place in the world," he says. "So as nation states negotiate new national boundaries and rights to access resources, the North Pole reminds us that we live on a planet with limits. If we talk about going beyond the pole, it becomes a paradox, because you cannot go further than the North Pole. The idea of travelling 'beyond the Pole' implies a space where the world is transformed. It leads us to understand our human limits in rather different terms. The North Pole shows us the limits of the world we inhabit, but it also challenges us to ask how is it that the world is made whole? How is this an inhabitable world? The North Pole, this placeless place, has been and remains integral to our understanding of our human condition and the way we are bounded to the surface of this planet," he says.

At the heart of cosmos

In his book, Bravo explains how "for Greek and Arab astronomers, poles were at the heart of the architecture of the entire cosmos."

I wish I had known earlier. In 2012, I learned of an entirely different approach. I was at the North Pole covering the Danish-Greenlandic attempts to secure proof that the Arctic seabed is irrefutably connected to the bedrock of Greenland and that the rights to the resources on the bottom should therefore belong to Greenland and indirectly to Denmark, which still holds sovereignty over Greenland. Travelling for weeks on an icebreaker, I was told that the North Pole has essentially of no value or significance in our time and age. It is, I learned at that time, basically an irrelevant spot in a bucket of water.

I know now from Michael Bravo's book that the learned and wise in ancient Persia, Egypt, India and Greece were all deeply preoccupied with understanding the North Pole. Or, more precisely, they were first and foremost preoccupied with the North Pole's even more revered celestial sister, which they imagined as a fixed entity close to the pole star on the inner surface of the shell that encapsulated the universe. Our earth was the eternal and entirely still center of the universe; solidly positioned on the axis that ran from the celestial North Pole down through the North Pole of our planet.

"Any astrologer worth his salt was on the lookout for divine conjunctions of constellations and stars, and omens or portents of dangers ahead. Hence the importance of the geographical North Pole came about first because of the celestial North Pole and its pole star, and our knowledge of the Earth's grid of latitude and longitude was a projection derived from mapping the celestial realm," Bravo writes.

A new view of the world

In the 15th and 16th centuries the North Pole again took on a lead role in the evolution of a new view of the world and in the development of our ability to navigate the globe.

"Without poles there could be no geography and crucially, no system of orientation for navigation," Bravo writes.

The creation of new ways to understand the architecture of the globe spun around the North Pole, and facilitated new empires, colonization, trade routes and other features of early globalization.

"Thus the North Pole provided one of the main keys to help unlock the basic question of human orientation - to know where we are at any moment in time and to know on what course we are heading," Bravo writes.

Renaissance artisans, mathematicians, cosmographers and cartographers, in Vienna and Venice not the least, created beautiful immaculate globes and maps on which the North Pole shone as the center of new illuminations of our divine connections. Suddenly Europeans were learning to see the world in an entirely new light. They were taught how to see themselves and the planet they inhabited from above; a completely new perspective, which was particularly helpful in an age where many struggled to comprehend the astonishing voyages of the likes of Christopher Columbus, Vasco da Gama and Ferdinand Magellan.

"These special polar maps conferred beauty and prestige on atlases in a unique way. These projections acquired an aesthetic significance and prominence that became synonymous with a new way of viewing the world, as though gazing down on the world from the celestial pole," Bravo writes. In this way and with the North Pole very much in the center of things, cartographers like Peter Apian (1495-1552) and his successors helped much of Europe to an intellectual leap, long before any European had been anywhere close to the North Pole.

"For philosophers of the enlightenment like Kant, the human condition was one of being anchored to the Earth, like ants unable to escape the limitations of a field of vision placed very close to its surface," Bravo writes. Cosmographers like Apian and his successors made the globe and its positioning in the universe easier to fathom and rulers and emperors like the Habsburgs in Austria and others with imperial visions readily adopted these tools for visualization of their ambitions. The North Pole's significance grew and grew along a wide spectrum of sciences and the arts.

"It is the story about a wider circle of Europeans, mathematicians, cartographers, cosmographers not far removed from the contemporary circle of Renaissance artists and architects like Albrecht Dürer and Leonardo da Vinci. The idea of looking on Earth from above is intimately connected to the story of the invention of linear perspective, which is much better known and celebrated in the world of art history of course," Bravo tells me.

Paradise at the North Pole

In the 18th and 19th centuries much of the world followed with growing excitement how seafarers and explorers of many kinds travelled, at great peril, closer to the North Pole by ship, sledge, foot or balloon. Michael Bravo describes in detail how the narration of these endeavours, many of which did not achieve what they set out to do, became still more elaborate, and also how the idea that the North Pole was intimately connected to its celestial sister in Heaven continued to inspire more fantastic interpretations for a long time, including the one that Paradise was originally located at the North Pole.

"Safe from prying eyes, the Earth's polar axis and poles possessed a strong appeal as places for locating narratives and symbols of absolute sacredness and purity," Bravo writes. Even the colossal amounts of ice at the pole could be explained. With the fall of Eden, of course, man had called the freeze upon himself. The Boston University's first president, William Warren (1833-1929), an esteemed professor of comparative religion, collected evidence from the new field of anthropology, from linguistics, archeology and from his own research into religious thought in Iran, China, Japan and elsewhere. He described in conclusion an antediluvian continent in the north with an unusually tall mountain centered at the North Pole. This he designated as the original site of Paradise and the very cradle of the human race.

In "Paradise Found" (1885) Warren explained how this antediluvian continent was first submerged by the biblical deluge and then by an ice sheet animated by an abrupt shift in the Earth's polar axis and subsequent cooling. In Warren's telling, refugees from these calamities fled south and soon established the first communities of white Aryans.

Today, Warren's views would be subject to criticism because of his commitment to defending creationism against evolutionary theory. And even in his own time, his use of racial theory to explain historical migrations was controversial and widely contested. Michael Bravo, however, describes how North Pole variants of the history of Paradise penetrated far into a number of ethnonationalist movements in many countries, including strands of Hinduism in which a large Mount Meru at the North Pole plays a significant mythical role.

Powerful agents in Nazi Germany, such as Adolf Hitler's close associate Rudolf Hess, also made use of North Pole Aryan mysticism in their Thule Gesellschaft, a influential private society that forged key elements of Nazi thinking.

"For National Socialism, the polar origins served as a repudiation of the traditional orientation of geography towards the sacred sites of the Judaic Mediterranean," Bravo writes.

An American North Pole

He also uncovers how the polar projection of the North Pole emerged after World War II as though it were a surprising new projection:

"American writers in the 1940s began to write about polar projections and the view over the North Pole as though it were a new idea, adopting it to illustrate a new post-war vision of the world as a smaller connected global village. America's rethinking of its position in relationship to the whole globe made the North Pole important once again. Making the pole a symbol of American and Soviet foreign policy meant writing out its longer and more complex historical narratives," he says.

Today, a few decades later, we talk more often about the North Pole as an object in the quests by Russia, Canada and Denmark/Greenland. The submissions by the three nations for the rights to the resources on the seabed of the Arctic Ocean are dealt with by the Commission on the Continental Shelf of the UN, and most observers expect the issue to be resolved peacefully within a decade or two, perhaps finally through direct negotiations between the three governments, since the commission is not mandated to solve the problem, if two or more nations have overlapping, valid claims.

In this elaborate diplomatic process, however, the more difficult question of the cultural value of the North Pole is not dealt with at all. The UN's expert commission will not ask whether the dispute over potentially recognizing rights to the North Pole seabed as belonging to a single nation's jurisdiction will somehow damage a phenomenon that is presently valuable to the whole of humanity. Will a precious gem of world heritage lose its thrill and value through this type of handling? Will whatever magic and substance that still remains be lost for future generations? Or is the cultural and historic value of the North Pole, now so thoroughly documented by Michael Bravo, perhaps immune to all we do today?

Wisely, Michael Bravo hardly comments on the current efforts or ambitions of the three states involved, and neither does he make suggestions as to whether a protective zone around the North Pole or the like would be desirable. His is the scholarly contribution, a rich and detailed account of the history and intellectual discovery of the pole, and we must then make up our own minds where this should all lead.

A view from Greenland

In the Danish Kingdom, only one key decisionmaker has ever made cohesive comment on the cultural value of the North Pole, namely the former Prime Minister of Greenland, Kuupik Kleist.

Not that the North Pole traditionally played any particular role in Greenland. Way back, the people of the very north of Greenland named the North Pole Qalasersuaq, the great navel. It lay far from the lands of humans, where only shamans could travel, and it was not a nice place, but rather a dangerous deep with no hunting to speak of. Since then, Qalasersuaq became a neutral, almost bland designation for the very point at 90 degrees North. As Michael Bravo explains in his book, the pole star was also never very significant as a means of navigation in the Arctic. This far north, the pole star shines too high in the sky to be very useful for laying a course.

Even so, Kuupik Kleist took a stand in Nuuk back in 2007: "I believe that it is in the interest of Greenland that the North Pole and adjacent areas should not be given to any single state, but remain an area of common responsibility," he wrote in a question to the Home Rule government in Nuuk.

In 2010, after taking office as Prime Minister in Greenland's Self Rule government, his views became known in Copenhagen when I interviewed him for a book, and it was not much appreciated by the Danish government. Nervousness arose that the delicate talks with Canada and Russia about the Arctic seabed might be disturbed, and within a day Kuupik Kleist explained to the public that his view was "private" and not that of Greenland's government.

In May this year, however, he explained to me that he is still of the firm conviction that the North Pole and some section of its surrounding waters ought to be somehow protected for its cultural significance. "The North Pole is something special," he said. But now he is no longer in politics and his view seems to have found no other real friends.
This text was first published on ArcticToday.com September 20 2019. It has been slightly edited for this blog.

For more than a week, journalists and commentators across the world have been regarding U.S. President Donald Trump's remarks that he may consider buying Greenland, the world's largest island, almost as a laughing matter.

Many elements in this spectacle fit the common picture of the president as a leader who doesn't forget his track record as a real estate broker, and a president with limited patience with conventions and a willingness to treat other nations with delicate disdain if he finds it in the interest of the U.S.
[Trump calls Danish PM's rebuff of Greenland idea 'nasty' as trip cancellation stuns Danes]
It seems clear now, though, that the U.S. president may be dead serious. It is no longer possible to rule out that the idea of buying Greenland, including all its people and territory, may reflect a wish on the part of the president to take responsibility for a hardened U.S. analysis of Russian and Chinese intentions in the Arctic. The president's idea to buy Greenland, even if it seems unimaginable, matches in many ways a series of other recent signs, in particular from agencies and institutions involved with U.S. security, of a rapid increase in U.S. interests in Greenland.

A real estate deal

For Denmark and Greenland, serious dilemmas could emerge if Trump is indeed aiming to alter the delicate balance of powers between these two nations and the U.S. in the Arctic. Since World War II, the division of power between Denmark, Greenland and the U.S. in Greenland has been more or less clear: The U.S. takes care of Greenland's security and runs Thule Air Base in the far north of the island primarily in order to protect the U.S. itself against adversaries on the other side of the Arctic Ocean.

Denmark guards Greenland's outer borders, including those at sea, and handles Greenland's internal affairs in close cooperation with Greenland's own elected leaders, who are acting with ever more autonomy. So far, this arrangement has generally served to the satisfaction of all, including the U.S., but now, as the last few days have shown, Trump may possibly want to change this intricate pattern. This may, potentially, challenge the fabric of the Danish Kingdom and fragile economic and social developments in Greenland. The whole episode may still, of course, all be forgotten in a few months, but to still more observers here in Denmark this now seems unlikely.

Essentially a real estate deal

On Sunday, Trump confirmed that he is interested in buying Greenland.

"Denmark essentially owns it. We're very good allies with Denmark, we protect Denmark like we protect large portions of the world. So the concept came up and I said, 'Certainly I'd be interested.' Strategically it's interesting and we'd be interested but we'll talk to them a little bit. It's not No. 1 on the burner, I can tell you that," he said.

"Well, a lot of things can be done," he said. "Essentially it's a large real estate deal." He indicated that a U.S. takeover might relieve Denmark of a financial burden, talking most likely about the annual grant with which Denmark supports Greenland: "Its hurting Denmark very badly because they're losing almost $700 million a year carrying it. So they carry it at a great loss and strategically for the United States it would be very nice and we're a big ally of Denmark, we protect Denmark and we help Denmark and we will," he said.

'An absurd discussion'

By coincidence, the Danish prime minister, Mette Frederiksen, was in Nuuk at the time and her reaction indicated well how precarious the situation now suddenly was. With only 5.5 million inhabitants, Denmark is a small country which can hardly afford even the smallest rift in its relations with the U.S., its second most important trading partner and for more than seven decades its most indispensable NATO partner and military ally. On the other hand, there is no way the prime minister could accommodate even the basic premise of the president's suggestion that Greenland and its people, who are all Danish citizens, can be treated as a saleable commodity.

In an interview with the Danish Broadcasting corporation she dismissed the whole concept: "This is an absurd discussion, and of course (Greenland Premier) Kim Kielsen has made it clear that Greenland is not for sale, and the discussion stops there".

The day after, however, at a press conference with Kielsen in Nuuk, she was already at pains to tell Washington and everyone else how strongly Denmark remained committed to the preservation of good relations with the U.S. In particular, she made strenuous efforts to stress Denmark's strong commitment to continued security cooperation with the U.S. in Greenland. She foresaw "even stronger strategic cooperation", and she remained open to any American wish to increase the U.S. military presence in Greenland in light of the changing security landscape in the Arctic: "As to the military presence, we have to follow developments," she said.

At this stage it must have been clear to most watchers in Washington that Denmark remains ready to discuss any U.S. wish to increase its military presence in Greenland or to increase its own military efforts in Greenland. Kielsen, head of Naalakkersuisut, Greenland's Self Rule Government, also acknowledged Greenland's growing significance to U.S. security. The first U.S. bases in Greenland were established during World War II and Greenland's leaders have no problem with the current U.S. military presence as long as it is followed by a respectful dialogue and as long as a reasonable benefits - jobs, infrastructure and so forth - keep flowing Greenland's way.

No longer a joke

Two days later, however, on Wednesday, Trump cancelled a formal state visit to Denmark, scheduled for September 2-3, on Twitter: "Denmark is a very special country with incredible people, but based on Prime Minister Mette Frederiksen's comments, that she would have no interest in discussing the purchase of Greenland, I will be postponing our meeting scheduled in two weeks for another time," he wrote. (Later, he clarified that he had taken offense also by Frederiksen's use of the word "absurd").

The cancellation was unprecedented.

On Sept. 2, Trump was to be received by Queen Margrethe of Denmark, prime minister Frederiksen, by leaders of industry and by Kielsen, but now all was cancelled.

At this stage it is no longer possible to remain certain that the president's thoughts of buying Greenland was a passing confusion, and again the reaction of prime minister Frederiksen illustrated the pressure the Danish government feels. In her response to a frenzy of global media attention, at a press conference in Copenhagen just hours after the president's tweet, she spoke again of the close, warm and important relations with the U.S.:

"The U.S. is one of our absolutely most important allies," she said. Again she focused on security: "Our desire for a more strategic and stronger cooperation with the US on the Arctic is completely untouched, and our invitation to the Americans regarding stronger cooperation remains standing," she said. Only then did she repeat that Greenland is not for sale. Finally she said it all once again in English to make sure every syllable was legible to Washington.

The day after, on Thursday, official word was issued that Frederiksen and Trump had spoken by phone, on Mette Frederiksen's initative. At the time of this writing, little information about the content of the call has been disclosed, but not long after their conversation, in taking to the media, the president called Mette Frederiksen "a wonderful woman".

Greenland as part of America

Apparently, offi

cial peace between the two leaders have been restored, but the episode leaves behind strong indications that the U.S. president acts on an entirely different perception of Greenland than do the governments in Denmark and Greenland.

According to international law, Greenland is a part of the Kingdom of Denmark. In the views of the Danish government it has been so for at least the last 300 years, or - as many will have it here - since Vikings settled in the south of Greenland in 985. Relations go deep. Many Danish and Greenlandic families are intertwined and the common history plays an important part in the national identity of both Danes and Greenlanders. Danish missionaries translated the Bible into Greenlandic by the 18th century. Danish colonial rule over Greenland, which lasted until 1953, was certainly not without problems, abuse of power and mistakes, but there was no slavery, no systematic use of violence and Greenland today is a well-functioning democratic welfare society mirroring the Nordic countries. About half the population speak Danish as well as Greenlandic.

Greenland enjoys self-rule and a great deal of autonomy, while security, foreign affairs, the royal house and a few other keys to power remain under Danish control. About two-thirds of the electorate in Greenland support the vision of independence from Denmark at some point in the future, but there is no deadline and relations with Denmark remain cordial, close and cooperative. One half of the public expenditure in Greenland is covered by the annual grant from Denmark. A fifth of all Greenlanders live in Denmark and few envisage that Greenland will sever all ties to Denmark, the royals, access to the Danish educational system and so forth, even if Greenland should one day formally become an independent state.

Thus, president Trump's notion that Greenland, including all of its 57,000 inhabitants with their distinct language, unique culture, democratic institutions and the rest of it could be sold and bought as a simple piece of real estate collided head on with all current views in Denmark and Greenland of normality, the status of the kingdom, the value of history and respectful interchange between peoples as the foundation of the current order of our times.

The dilemma is, as we now have to assume, that to Trump and to those who first suggested the purchase to him, Greenland may mean something different - or at least something in addition to the above.
[Trump's dream of a US Greenland purchase has a surprisingly long and complex history]
Since 1823, when the Monroe Doctrine was first conceived of in Washington, the U.S. has allowed no other powers to extend their sovereignty onto the American continent. In this sense, Greenland stands out. Trump explicitly recognizes that Greenland is a part of the Danish Kingdom - 99 percent of the Kingdom's territory to be precise - but geographically and strategically Greenland's 2.1 million square kilometers constitute part of the American continent. They form a crucial buffer-zone between the U.S. and several nations that are on its list of main adversaries: China, Russia and North Korea. During the Cold War, Greenland and the Arctic was heavily militarized, it was a buffer between the Soviet Union and the U.S., and the geography has not changed.

Also, we have to record that the president's thoughts of buying Greenland is only the latest sign of rapidly increasing U.S. interests in Greenland. Washington is reopening its diplomatic office in Nuuk after 66 years of absence. The U.S. ambassador to Copenhagen, Carla Sands, is a frequent guest in Greenland; in July she studied uranium and rare earth minerals in the south of Greenland with representatives of the US State Department. The National Geospatial Intelligence Agency under the U.S. Department of Defense is currently using satellites to map all ice free land in Greenland - an area the size of Sweden - in close cooperation with Denmark and Greenland. In September 2018, the U.S. Air Force let it be known that it is considering investing in new airport facilities in Greenland. Thule Air Base, including its large radar, crucial to American missile defense, is regularly upgraded.

Russia and China

Copenhagen and Nuuk are well aware that the U.S. is focused on Russian and Chinese activities in the Arctic.

Russia is re-militarizing its Arctic regions. New bases have been established along Russia's Arctic coast and old bases have been reopened, including on Franz Josef Land, a group of islands some 900 kilometers from the North Pole. From here, theoretically, Russian fighter jets could reach Thule Air Base with conventional weapons and disable a central component of America's missile defense - the radar at Thule - without igniting a nuclear Armageddon.

U.S. strategists are also focused on China's push for more influence in the Arctic, access to natural resources and the Arctic sea lanes. China calls itself a "near-Arctic" state and has invested heavily in oil and gas in the Russian Arctic. For a time, China's largest construction company, China Communications Construction Company, was among those bidding to build two large new airports in Greenland, potentially with Chinese state funding. Chinese involvement was thwarted in 2018 only after after consultations between Denmark and the U.S.
[How a dispute over China and Greenland's airports worked its way toward a solution]
Several signals from the U.S. indicate that it aims to push back strongly against these Russian and Chinese developments in the Arctic. The U.S. Secretary of State Michael Pompeo made a hardline speech in Finland in May to this effect, followed by a June 2019 Arctic Strategy paper from the U.S. Department of Defense.

Now, the governments in Copenhagen and Nuuk are reading Trump's interest in Greenland in this security context and they remember that this is not the first U.S. offer to buy Greenland.

As an answer to Danish suggestions that the U.S. should vacate its bases in Greenland after World War II, then-U.S. Secretary of State James Byrnes in a 1946 meeting with his Danish counterpart suggested exactly the same - that the U.S. should buy Greenland - and he was dead serious.

It was then that the Danish government understood that the US is not likely to leave Greenland ever. Denmark refused the sale, but in the following years the model we know today emerged. Denmark became a member of NATO, and in 1951 an accord, which still stands today as the key binding agreement on Greenland, was reached between Denmark and the U.S. Today, this accord provides the U.S. with rich opportunities for increasing its military presence in Greenland. Thule Air Base can be upgraded as new needs are identified, and new bases can be established as long as Denmark and Greenland agrees. Which - as Denmark's prime minister and Greenland's premier has clearly indicated - they are very likely to do.

Open for business

Looking at the bright side, the administration in Nuuk will no doubt celebrate how media from all over the world are suddenly asking what Greenland wants. Greenland is on a permanent hunt for foreign investors; a diplomatic office was opened in Washington in 2014 for this reason, and when the Wall Street Journal first broke the story of Donald Trump's desire to perhaps buy Greenland, the Department of Foreign Affairs in Nuuk send out the following tweet:

This blogpost was copied from ArcticToday.com and updated on Sunday August 25th to reflect the telephone conversation between Mette Frederiksen and Donald Trump on Thursday 22. August.

US secretary of state Micheal Pompeo caused a lasting storm at the Arctic Council this week, but behind the scenes an important accommodation evolved. It escaped much of the media coverage, which rightly focussed on Pompeo's attacks on China and Russia, but it remains crucial to Arctic cooperation.

On Tuesday 7. May 2019 the foreign ministers of the eight Arctic states, who met in Finland for a key Arctic Council meeting, failed to reach consensus on a joint declaration that was to guide the Council for the next two years.

This was historical.

The US-delegation, led by foreign secretary Michael Pompeo, did not allow any mention of climate change in the proposed declaration, a position that proved unacceptable to the other seven nations at the table.

Less than 48 hours before the meeting, on Sunday, the US reportedly presented with no prior warning its own suggestion for a joint text, but to little avail. The ministerial meeting came and went without a full consensus, and we now know that the Arctic states are fully unable to agree on how to address climate change, even if this is one the most pressing issues for many who live in the Arctic. Instead, the ministers signed a meagre one-page joint-ministerial statement devoid of any mention of climate change and just strong enough to allow the Council to continue its work.

As the dust settled, however, I began to understand why the diplomats still seemed so surprisingly calm and how the lack of a joint declaration was somewhat tempered by a swift move by the Finnish chairmanship - details to follow.

At first, a number of observers in Rovaniemi reacted to the missing declaration with forecasts of doom and looming havoc to much Arctic cooperation. I was happy when, a few hours after the dramatic finale, Laura Meller, an Arctic advisor to the Nordic branch of Greenpeace, offered me another perspective:

"I think it is actually encouraging that the other seven governments put climate change first instead of finding the lowest common denominator with the US no matter how little that was. If we could solve climate change by signing declarations, we would be in quite a nice spot, but we know that what really matters is how fast we can move away from the age of fossil fuels", she said.

Which is a helping hand really, because, let me guess, most readers are probably still, like me, trying to figure out how to meaningfully interpret the avalanche of events that rolled over Rovaniemi, the main town in Finland's Arctic region, where the meeting took place.

This was the first ever full fledged formal gathering of the foreign ministers of the Arctic to come to an end without a joint declaration. At no other stage since the 1996 birth of the Arctic Council has such division emerged; the Council by default cannot make decisions without consensus. Thus, it seems clear that the Rovaniemi ministerial calls for a re-think of current conditions for Arctic cooperation, even if Laura Meller insists on not losing perspective.

The Arctic foreign ministers meet only every second year, and it is by no means a small matter. Besides Michael Pompeo, also Russia's foreign minister Sergey Lavrov was there. These events are scrupulously prepared by scores of specialised diplomats and negotiations on the intended outcome this time around began more than two months in advance - some say they began at the previous ministerial in Fairbanks in 2017.

The ministerial meetings also bring together representatives of all the Arctic indigenous peoples, the so-called permanent participants, without whom no key decisions are made. Also, the observers states of the Arctic Council are there, which means literally scores of officials from Beijing, Tokyo, New Delhi, Bruxelles, Singapore and other capitals. Also, there are people from observer-organisations like the World Wildlife Foundation, the World Meteorological Organisation, from the six scientific working groups of the Arctic Council, its task forces plus the media. In total, we were probably more than two hundred people, not counting security, gathered in Lappi Areena in Rovaniemi, which on many other days serves as an ice-hockey stadium.

Not only did this meeting fail to produce the important joint declaration. It also entirely missed another target; that of a longer term Arctic Council strategy. The work on such a strategy was set in motion at the previous ministerial - in part by efforts by the USA. This strategy was for long negotiated among the Arctic nations as something that could possibly be adopted in Rovaniemi as a tool to sharpen the focus of the Arctic Council and provide ground for new initiatives and ambitions. The whole idea was put on hold, though, some time prior to Rovaniemi when it became clear just how adamant the US was that no recognition of climate change and its impacts in the Arctic, nor any joint efforts to counter the challenge would meet Washington's approval.

Such internal division is of course remarkable. But perhaps even more telling was how the Rovaniemi meeting got framed by an unexpectedly confrontational speech made by Michael Pompeo on Monday afternoon. The secretary's address was announced just days prior to Rovaniemi and it was not formally a part of the ministerial meeting. But it was made at Lappi Areena, the same location used for the ministerial, in front of tv-cameras from all over the world and only hours before the ministers were to meet for their formal dinner and subsequent talks.

Michael Pompeo's speech came to be, so to speak, part of the assembled package and like the absence of a joint declaration it spelled out in a language quite foreign to the consensus-oriented Arctic Council how the world view and policies of President Donald Trump's administration is now making a real difference in the Arctic.

Outi Snellman in particular made me aware of this. Outi Snellman is vice-president and head of the Rovaniemi-based international secretariat of the University of the Arctic, or UArctic, a collaborative organisation embracing some 203 universities all over the world. Outi Snellman has been instrumental to Arctic cooperation from the very beginning in the early 1990's as it all started - in Rovaniemi.

Building on a historic 1987 speech in Murmansk by then leader of the Soviet Union Mikhail Gorbachev, who asked for the Arctic to be transformed into a zone of peace, science and cooperation as the Cold War was ending, representatives of the Arctic states, including the Soviet Union, crafted the so-called Rovaniemi Declaration and kick-started a process of joint efforts on environmental protection, science and other collaboration in the Arctic. This was dubbed the Rovaniemi-process and later evolved into the Arctic Council.

Fast forward to Michael Pompeo's speech in May 2019. Somini Sengupta of the New York Times wrote an account from Lappi Areena aptly headlined " United States Rattles Arctic Talks With a Sharp Warning to China and Russia ". The following are excerpts :
"Secretary of State Mike Pompeo on Monday sharply warned China and Russia against "aggressive" actions in the Arctic, while resisting a diplomatic push by other countries in the region to avert the worst effects of climate change. "This is America's moment to stand up as an Arctic nation," Mr. Pompeo said. "The region has become an arena of global power and competition." Mr. Pompeo was particularly pointed in his remarks on China, which has observer status at the Arctic Council, warning that Beijing's efforts to build infrastructure in the region and partner with Russia on new sea routes could risk turning the Arctic into another area of competing territorial claims, like the South China Sea. "China's pattern of aggressive behavior elsewhere will inform how it treats the Arctic," he said.
The speech was strong on warnings against China's rising presence in the Arctic and against Russia's military build-up in the region, and on Tuesday afternoon, Outi Spellman was still bewildered:

"I think the governments will have to chew on this for a while," she said.

"Gorbachev's speech laid the foundation for this region as a region of peace and collaboration. It has served as a strong guarantee for peace. This is the first time that the language Pompeo voiced has entered the discussion of the Arctic Council. Pompeo did not focus on the possibilities for fruitful collaboration but on possible conflict," she found. She reminded me how the Arctic Council was nominated for the Nobel Peace prize only some 15 months ago; something which is now unlikely to happen again soon.

Another veteran of Arctic cooperation, Timo Koivurova, director of the Arctic Centre of the University of Lapland in Rovaniemi, told me that he did not expect the lack of consensus on climate change to cause much impact in the short term to the practical work of the Arctic Council.

"It is the long term impact that I am worried about," he said only minutes after the end of the ministers' meeting.

"If Trump is re-elected in 2020 and this administration just keeps on going, I think we will have serious challenge within the Arctic Council. So much of the work of the Arctic Council stems from climate change and its consequences, and if that is a no-go area... now that's what I am worried about," he told me.

However, like other experts Koivurova also stressed the importance of a document that emerged as a result of very last minute behind-the-doors dealings. This document was put forward by the head of the ministerial meeting, Finnish foreign minister Timo Soini, simply as a Statement from the Chair. This is not a format commonly part of the outcome of an Arctic Council ministerial but the document nonetheless soon appeared on the Arctic Council's website very much as a result of the meeting.

And here is point: The Statement from the Chair contains everything that most would have expected from a formal declaration from the Rovaniemi meeting. Here are long and heavy paragraphs on the challenges that climate change brings to the Arctic. Here are recommendations on biodiversity, black carbon emissions, sustainable development, science cooperation, preservation of wetlands and scores of other subjects key to the work of the Arctic Council. One paragraph shows how the disagreement on climate change was handled:

"A majority of us regarded climate change as a fundamental challenge facing the Arctic and acknowledged the urgent need to take mitigation and adaptation actions and to strengthen resilience and welcomed the outcomes of the UNFCCC COP24 in Katowice, including the Paris agreement work programme," it reads.

The document also spells out how the eight Arctic nations agreed on a new mechanism to coordinate work within the Arctic states on marine issues. Things are moving forward.

The statement was signed only by Timo Soini, Finland's foreign minister, the chair of the meeting, not by the rest of the ministers. But it would obviously not have passed as a formal part of the outcome of the ministerial without the consent also of the US delegation and secretary Pompeo.

The US in Rovaniemi demonstrated its refusal to take part in any real climate change work in the Arctic, just as it has opted out elsewhere - for instance by refusing to take part in negotiations prior to the UN climate summit in New York in September and by dislodging from the Paris accords.

But a level of accomodation, something close to a compromise, was established as the US implicitly recognized basically everything else that goes on within the Arctic Council.

"The US was very much alone in this," Timo Koivurova surmised afterwards.

"The lack of a declaration is very unfortunate, very symbolic. But we still have the Joint Ministerial Statement and the Statement from the Chair. There you will find all that is needed to continue the work of the Arctic Council", he said.
This arcticle is a re-write of a version that first appeared 09. May on ArcticToday.com

Siden nytår har jeg arbejdet på en artikel til Weekendavisen om den såkaldte nykortlægning af samtlige isfrie områder i Grønland. Det er det mest ambitiøse kortlægning af Grønland nogensinde. For den tilfældigt forbipasserende kan det måske synes hverdagsagtigt, men projektet eksemplificerer på fineste vis både styrker og svagheder i rigsfællesskabet, og så illustrerer det samtidig intensiteten i Danmarks samarbejde med USA. Det amerikanske forsvar bidrager med satellitfoto af samtlige isfrie områder i Grønland - et område, der svarer til to tredjedele af Afghanistan. Samarbejdet om kortlægning er blevet konsolideret i Afghanistan, Libyen og andre konfliktområder og udstrækkes nu til Grønland.

Selve artiklen i Weekendavisen kan læses her
Mange kort i Grønland er stadig baseret på flyfoto optaget fra sådanne Heinkel-maskiner i 1930'erne. - men nu er nye digitale kort på vej.
Undervejs besøgte jeg de ansvarlige for projektet i Styrelsen for Dataforsyning og Effektivisering og i Forsvarets Materiel- og Indkøbstyrelse i Ballerup. Jeg talte med de ansvarlige i Grønland, både i Asiaq - Greenland Survey og med Vittus Qujaukitsoq, naalakkersuisoq for finanser i Nuuk. Endelig fik jeg en glad bruger i røret: Lederen af Arktisk Kommandos operationer, Jakob Rousøe.

Her er lidt af, hvad jeg fandt ud af:

Det er den danske stats ansvar at sikre kortlægningen af hele riget, men i Grønland er indsatsen i årtier foregået i lavt tempo. Borgerne i Grønland og andre, der har brug for et kort over det åbne land, må ofte lade sig nøje med landkort baseret på luftfoto fra 1930'erne eller i lidt bedre fald flyfoto fra 1970'erne og 1980'erne.

Sådanne kort er ikke meget bevendte. De korresponderer f.eks. ikke med almindelig GPS-teknologi, og problemerne rækker fra de seriøse, hvor redningsindsatser bliver svækket og kystnær sejlads bringes i fare, til det bizarre. Når lovlydige borgere indberetter korrekt GPS-position af nyoprettede hytter på den grønlandske kyst, er det ikke usædvanligt, at Nuuk-myndighedernes gamle og upræcise kort viser, at hytterne tilsyneladende er opført et godt stykke ude i havet.

Situationen har længe været prekær, også for forsvarets opgaver i Grønland, men nu sker der noget. Den hidtil mest omfattende kortlægning af de isfrie områder i Grønland er i de seneste måneder sat i værk i et fintvævet samarbejde mellem de professionelle kortlæggere i Styrelsen for Dataforsyning og Effektivitet, Naalakkersuisut, det grønlandske landsstyre, og Forsvarets Materiel- og Indkøbsstyrelse i Ballerup, der trækker på et mangeårigt samarbejde med det amerikanske forsvar.

Nye digitale kort, komplette med tusinder af korrekt placerede grønlandske stednavne, præcist markerede veje, søer, elve, vandrestier og talrige andre faste objekter produceres nu i både civil og militær udgave.

"En egentlig, samlet kortlægning af hele det isfrie område i Grønland er ikke sket i mange år. I mellemtiden er Grønland blevet geopolitisk rigtig interessant, og der er stort behov i de grønlandske forvaltninger i forbindelse med råstofudvinding og anden erhvervsudvikling. Den enkelte borger i Grønland har brug for kort, og hele klimadagsordenen tilsiger også, at vi skal kortlægge Grønland på ny," siger kontorchef Thomas Damsgaard i Styrelsen for Dataforsyning og Effektivisering.

I de seneste næsten tre år har han sammen med projektleder, landinspektør Lola Bahl i et pilotprojekt finansieret af A.P. Møller Fonden produceret moderne, digitale kort over de første 80.000 kvadratkilometer i Grønland. Her undersøgte de sammen med kolleger fra Asiaq-Greenland Survey, det grønlandske selvstyres geodatavirksomhed i Nuuk, hvordan nye digitale geodata bedst tilpasses lokale grønlandske behov, og de konstaterede ikke mindst, at flyfoto ikke længere er nødvendige.

Højtopløselige satellitfoto viste sig at være fuldt tilstrækkelige som grundlag for den visualisering og bearbejdning af data, der i dag ligger til grund for moderne kort i høj kvalitet.

Sidste efterår faldt finansieringen i Danmark på plads, 60 millioner i alt, inklusive 11 millioner fra forsvaret og 15 fra A.P. Møller Fonden. Energi-, forsynings- og klimaminister Lars Christian Lilleholt mødtes med Vittus Qujaukitsoq, finansansvarlig i Naalakkersuisut, Grønlands landsstyre, og Grønland bidrager nu med ajourføring af stednavne, brugerinvolvering i Grønland, lokalkendskab og to millioner kroner.

"Det første sted, hvor kortene virkelig vil gøre gavn, er i redningsarbejdet. Ved tsunamien i Karratfjorden i 2017 var vores kort nærmest ikke-anvendelige, så vi måtte lave noget fra alternative kilder," forklarer direktøren for Asiaq-Greenland Survey , Bo Naamansen, over telefon fra Nuuk. Et fjeldskred udløste en tsunami, som dræbte fire, bygden Nuugaatsiaq måtte rømmes for altid, og i Grønland frygter man nu, at ændringerne i klimaet vil udløse flere fjeldskred og tsunamier.

Kortmanglen har også frustreret byggeri af vandkraftværker, højspændingsledninger, havne, turisme-erhvervet, forskningsprojekter og beskyttelsen af fortidsminder. Grønland har selv overtaget ansvaret for at kortlægge byer og bygder, men regeringen i København har fortsat ansvaret for både søkort og kortlægning af det åbne land i Grønland, og trægheden har skabt ærgrelse på begge områder.

Søkortene, der sorterer under Geodatastyrelsen i Aalborg, er særligt forsinkede. Rigsrevisionen har rykket siden 2012, fordi den mangel på søkort, der hersker for store dele af de grønlandske farvande, er til fare for den voksende skibstrafik i Grønland, men Geodatastyrelsen mistede 13 af 14 involverede medarbejdere ved udflytningen fra København i 2016, så mere mærkbare fremskridt skal man på land for at finde.

De eksisterende kort over landmasserne udenfor byerne, hvoraf mange som nævnt er baseret på gamle flyfoto, findes ofte kun i formatet 1:100.000 eller 1:250.000, hvor en kvadratkilometer er bare fire millimeter på hver led. De nye digitale kort over de isfrie områder produceres i formatet 1:50.000, hvor en kvadratkilometer bliver 25 gange større. Præcise højdekurver vil give ny klarhed over landets vertikale beskaffenhed, mens den centrale opgave med korrekt placering af de grønlandske stednavne sikres via samarbejdet med Asiaq-Greenland Survey og Grønlands Sprogsekretariat. Endelig implementeres hele den digitale infrastruktur, så de omfattende data bliver integrerbare både i Grønlands egne IT-systemer og i forsvarets systemer.

"Det er rigtigt positivt, at det hele endelig er på plads. Jeg husker frustrationen over ventetiden helt tilbage fra mit første job i Asiaq i 1995," siger Bo Naamansen.

Vittus Qujaukitsoq, den ansvarlige fra Grønlands landsstyre, er ivrig tilhænger af Grønlands løsrivelse, men han er glad for nykortlægningen, og landsstyret har engageret sig i projektet og udbredelsen af de nye kort i Grønland:

"Vi har presset på i en del år, men nu, hvor vi er i gang, kan jeg kun være glad for den samarbejdsvilje, der er vist fra den danske regering," siger Qujaukitsoq. Jeg spørger, om kortlægningen måske kan være med til at forlænge rigsfællesskabets levetid, men sådan ser han det ikke:

"Projektet viser, at rigsfællesskabet fungerer. Klimaforandringerne bringer stadig nye opdagelser, når isen forsvinder - nye landskaber og øer - og vi skal øge sikkerheden for sejladsen. Men den træghed og de hindringer, vi er stødt på undervejs, er en lærebog i, hvordan viljen nok er til stede, men at ressourcerne og kapaciteten ikke nødvendigvis følger med. Grønland er uomtvisteligt på vej til selvstændighed. Det er ikke Danmarks gode viljer, der afgør, hvornår selvstændigheden kommer," siger han.

De nye kort produceres i en tid, hvor den sikkerhedspolitiske interesse for Grønland vokser, og det amerikanske forsvar bidrager til det ny kortlægningsprojekt med satellitbilleder af hele Grønlands kyst; et område på 450.000 kvadratkilometer - cirka ti gange Jylland, Fyn og Øerne eller to tredjedele af Afghanistan. Optagelsen af satellitbillederne skal hele vejen rundt langs kysten og optages som en lang bane, så der dannes et sammenhængende billede; det gør processen mere kompliceret end optagelse af enkeltbilleder.

De amerikanske satellitbilleder anvendes til produktionen af både civile og militære kort. Satellitbillederne må dog ikke offentliggøres og kan derfor ikke stilles frit tilgængelig som en del af den samlede civile kortlægning. Derfor er der stadig behov for at købe andre satellitbilleder, der kan offentliggøres, men de amerikanske billeder har høj opløsningsgrad og hjælper de danske kortlæggeres kvalitetskontrol.

Samarbejdet med USA er forankret i Multinational Geospacial Co-production Programme, MGCP, hvor mere end 30 vestlige nationer i fællesskab producerer militære kort. Kontakten varetages i det daglige af militærgeograf, chefkonsulent Marlene Meyer fra Forsvarets Materiel- og Indkøbsstyrelse (FMI), der i de seneste ti år blandt andet har koordineret Danmarks bidrag til den internationale digitale kortlægning af Afghanistan, Syrien og andre krigsskuepladser. Danmark har i dag status som "lead nation" i MGCP, og i forsvaret opfattes det amerikanske bidrag til kortlægningen i Grønland som et godt eksempel på udbyttet af det internationale forsvarssamarbejde.

En analyse fra FMI viste allerede i 2012, at kortlægningen i Grønland var forældet. På det tidspunkt var samarbejdet med USA og Danmarks andre allierede om kortlægningen af Afghanistan og andre krigszoner veletableret, og da de danske samarbejdspartnere foreslog en ny kortlægning af Grønland, blev det vel modtaget.

Partneren i USA er det amerikanske forsvars National Geospacial Intelligence Agency, NGA, der på nettet præsenterer sig som "en unik kombination af efterretningsvæsen og kampstøttecenter." Det er NGA, der leder det internationale samarbejde i Multinational Geospacial Co-production Programme, og den danske produktion udstrækkes nu til Grønland. Forsvaret kan anvende det eksisterende produktions-mønster som model for kontrakter, specifikationer og kvalitetssikring og efterfølgende bliver datamaterialet stillet til rådighed både for Danmarks allierede og det civile samfund i Grønland.

Kommandørkaptajn Jakob Rousøe, operativ chef ved Arktisk Kommando i Nuuk, forklarer, at forsvaret i Grønland ikke bare ser frem til de nye korts øgede præcision, men også til at kunne udveksle digitale kortudsnit mellem skibe, fly og kommandocentral og med udenlandske partnere. Kortene vil fungere som sømløse digitale kort, hvor forsvarets medarbejdere kan zoome og scrolle uanset, hvilken del af Grønland, de færdes i.

"Bare det, at alle fremover kan referere til samme internationalt anerkendte kort, er en kæmpe værdi," siger han. De præcise højdekurver på de militære kort vil eksempelvis gøre det sikrere at flyve i Grønland med de amerikansk producerede F35-jagerfly, som både Danmark og US Air Force fremover skal arbejde med. Kortene vil hjælpe, hvis helikopterne skal undsætte nødstedte krydstogtpassagerer på kysten, og de vil være nyttige under sejlads ved kysten i tåge, eller når nødpakker skal kastes ned til fangere eller turister i vanskeligheder i fjeldet.

Endelig skal kortene udruste forsvaret til fremtidens militære opgaver. Forsvarets Efterretningstjeneste viser i sin seneste risikovurdering fra december, at jagerfly fra Ruslands nye baser på øerne i Det Arktiske Ocean nu kan nå de amerikanske installationer på Thule-basen langt hurtigere end før.

"Efterretningsfolkene taler mere om den russiske og kinesiske aktivitet i Arktis end tidligere. Det er gået hurtigere, end de fleste forudså. Det er en slags paradigmeskifte," siger Rousøe, der er tidligere militærattaché i Washington og nøje følger USAs interesse for Grønland.

En topembedsmand fra USAs forsvarsministerium, John Rood, overraskede i september, da han under besøg på Thule-basen kundgjorde, at USA overvejer nye investeringer i lufthavne i Grønland. Amerikanske fly opererer hyppigere end før fra Island i jagten på russiske ubåde, og den amerikanske flåde har genetableret sin Second Fleet, der fra Nordatlanten forsvarer USAs østkyst.

"Det er altid svært at læse, hvad der styrer de sikkerhedspolitiske interesser i USA, men det er næppe forkert at sige, at Grønland spiller en mere relevant rolle i dag end for bare få år siden," siger Jakob Rousøe.

Den ny kortlægning ventes afsluttet i 2022.

# data[].attributes.attachment_link.description
Britternes Brexit, Kinas pres på Færøerne og Donald Trump's tanker om at købe Grønland har skærpet de færøske og grønlandske krav om større udenrigspolitiske beføjelser. Det har givet den danske regering et vanskeligt dilemma, der næppe forsvinder under corona-krisen. Regeringens egne juristerne siger, at Grundloven ikke tillader overførsel af mere magt over det udenrigspolitiske hverken til Nuuk eller Thorshavn.