# data[].attributes.body
Helleristninger er bilder av symboler, mennesker, gjenstander, dyr og andre ting. Helleristning var et type skriftspråk. Helleristning kan man ofte finne i lokaliteter som ligger åpent, men mange finner man også i huler eller under hellere. Helleristninger er kunst som er hugd, skåret, slipt eller malt på bergflater eller løse steinblokker.

# data[].attributes.body
Det er først fra et par hundre år etter år null at vi vet noe om nordmennenes språk. Det var da skrift kom i bruk for første gang her i nord. Den skriftformen heter runer og ble mest brukt av vikinger på vikingtiden. På den tiden viste nesten ingen hvordan man laget papir, så nesten alle skrev runer laget av rette, skrå og loddrette streker som er skåret inn i stein eller tre. Språket på de eldste runeinnskriftene kalles urnordisk. Runer var ofte brukt og skrevet når noe viktig skjedde, f.eks. en høvding døde eller slikt. Det fantes ikke grammatikk eller rettskriving i vikingtiden. Ofte hoppet de over noen bokstaver og brukte ikke mellomrom, og kunne velge om de ville skrive fra venstre eller høyre.

# data[].attributes.body
Overgangen fra urnordisk til norrønt skjedde i perioden fra rundt 500-700 evt. Lange ord var typisk for urnordisk, men de utviklet seg etter hvert til kortere ord. Fra omtrent 800- tallet snakket folk i Skandinavia norrønt. Vikingene tok med seg norrønt språk til Island, Grønland og Færøyene, og Norrønt ble derreter ett fullt utviklet skriftspråk med en rik litteratur. I norrøn tid ble runene erstattet med det latinske alfabetet, som er det vi bruker i dag. Det hadde sammenheng med at Kristendommen kom til Norden. Vi regner med at norrønt ble skrevet omtrent slikt som folk snakket

# data[].attributes.body
Svartedauen var en pest som rammet hele Europa og en del av Asia fra 1346 til 1353. Mange sier pesten kom til Bergen 1349 med ett skip fra England, selv om vi egentlig vet veldig lite om spredningen. Skipet brakte rotter som hadde med bakteriene, altså svartedauen, og videre spredde seg til Trondheim, Stavanger og Austlandet. Fordi svartedauen spredde seg til hele Norge, og mange døde, så overlevde bare en tredel eller en firedel av folket. En fortalte at etter pesten hadde herjet var det ikke flere enn 14 overlevende London. Språket de snakket da svartedauen var en periode, var Norrønt, også kalt gammelnorsk. Da alle døde så døde ut språket også, da utviklet språket seg og begynte og snakke Dansk.

# data[].attributes.body
I 1348 kom svartedauden til Norge og mange av de som kunne lese og skive, ble hardt rammet. Det regnes med at dansk overtok som skriftspråk fra midten av 1500-tallet.

Mellomnorsk snakket vi på tiden 1350 - 1550, og avlyste språket norrønt, mellomnorsk ble utviklet etterhvert ble til nynorsk.

# data[].attributes.body
Dansketiden er en utbredt betegnelse på den tiden Norge var i kongefellesskap eller union med Danmark (1380–1814). I 1814 ble Norge selvstendig fra Danmark. Kong Fredrik 6 måtte avstå Norge til Sverige fordi Danmark-Norge tapte Napoleonskrigene.

# data[].attributes.body
I 1814 fikk Norge egen grunnlov og gikk fra å være en del av den dansk-norske «helstat» til en union med Sverige. I den nye unionen fikk Norge status som en egen stat, men hadde felles konge med Sverige.

Før 1814 hadde Norge vært knyttet sammen med Danmark siden 1380. Etter eneveldets innføring i 1660 hadde i prinsippet all makt over Danmark-Norge ligget hos den dansk-norske kongen i København.

# data[].attributes.body
Asbjørnsen
Asbjørnsen var en bygutt fra Kristiania. Han ble født i 1812 og døde i 1885. Han var oppvokst i ett ganske rikt samfunn og gjorde det han ville. Han gjorde det ganske dårlig på skolen og ble derfor sendt på en privatskole i Ringerike av faren sin.

Moe
Moe ble født i 1813 og døde i 1882. Han var oppvokst i Ringerike som bondesønn. Han var veldig flink på skolen og tok utdanning på alvor. Da han ble stor ble han prest og ble kjent av og skrive dikt og barnebøker.

Da de først møttes på Ringerike i 1826 ble de kjempegode venner. Begge var veldig opptatt av eventyr. De reiste rundt om i Norge og skrev ned alle eventyrene de fikk høre av folk der. De skrev det ned i en stor bok som nå heter Norske Folkeeventyr. Den ble utgitt i 1841.
Det er sånn de er koblet til språkhistorien. De reiste rundt og samlet ulike eventyr fra forskjellige steder i Norge, mens

# data[].attributes.body
Fra 1842 til 1846 reiste Ivar Aasen landet rundt for å fange språket vårt. Han reiste tilsammen lengre enn oppdageren Marco Polo.

Mye av reisen tok han med med båt, men det var også lange strekk hvor han måtte bruke gå. Da han ankom stedene han var interessert i, tok han kontakt med folk som kunne gi ham et sted å sove, og å få ord og dialekter fra de. Arbeidet han gjorde gjorde til at han fikk lage "Det norske Folkesprogs Grammatikk, som han skrev i 1848. Og "Ordbok over det norske Folkesprog", som han skrev i 1850.

Ordboka inneholdt 24 000 ord. De hadde Ivar kommet fram til ved å sammenlikne ord fra forskjellige dialekter og finne fellesnevneren. Det ordet som er mest likt på flest steder, havnet i ordboka. Neste versjon av ordboka kom i 1873 og inneholdt 45000 ord. Ordboka ble skrevet på Landsmålet, altså nynorsk.

Ivar fortsatte reisene sine helt fram til 1863, for det meste om sommeren. Om vinteren satt han hjemme i Kristiania og diktet.

# data[].attributes.body
Henrik Wergeland er en av de viktigste skikkelsene i norsk litteraturhistorie. Henrik Wergeland ble bare 37 år, men rakk likevel og produsere mer enn de fleste forfattere. Faren til Henrik, presten Nicolai Wergeland, var en av de 112 mennene som 17. mai 1814 skrev under på den nye grunnloven til Norge. Det var kanskje grunnen til at Henrik var så stolt av den Norske loven, og det demokratiet Norge ville bli.
Henrik var kjent som en romantisk dikter og skribent, men også for og ha laget 17. mai sangen "Vi ere en nasjon vi med".

# data[].attributes.body
Kund Knudsen ble oppvokst på Holt ved Tvedestrand. Han hadde alltid en drøm fra da han var liten til og bli lærer. Det ble han. Han endte opp som overlærer ved katedralskolen i Kristiania. Siden skriftspråket den gangen bygde på dansk uttale, var det ekstra lett å gå i surr. Knud Knudsen mente derfor at vi burde fornorske skriftspråket, slik at det liknet mer hvordan folk snakket her til lands. Han ønsket for eksempel å bytte ut de bløte, danske konsonantene b, d, g med p, t, k. Slik ble «bog» til «bok» og «mad» til «mat». Det var ikke alle som likte arbeidet Knud Knudsen holdt på med. Både tilhengere av dansk og forkjempere for et nytt, norsk skriftspråk kritiserte blandingsspråket hans. Selv mente Knudsen at Ivar Aasen gikk for fort fram med sitt landsmål, (Ivar Aasen=grunnleggeren av nynorsk.)

# data[].attributes.body
Johan Sebastian Welhaven var prestesønnen fra Bergen som flyttet til Kristiania for å bli prest selv. Men skjedde aldri. I stedet ble Welhaven dikter og skribent, og etter hvert lærer i filosofi.

Welhaven hadde en het flørt på gang med lillesøsteren til Henrik Wergeland, Camilla Collett. I mellomtiden hadde Johan og Henrik en konflikt om demokrati.

# data[].attributes.body
Peter Andreas Munch var en norsk historiker, språkforsker og geograf. Han var, sammen med Rudolf Keyser, blant grunnleggerne av historiefaget i Norge. Munchs hovedverk var Det norske Folks Historie, Norges historie frem til 1397. Hans arbeid med norsk oldtids- og middelalderhistorie hadde stor betydning for norsk nasjonalfølelse.