# data[].attributes.body
1.  Aputis nėra išaugęs iki tokios universalaus gėrio idėjos, kuri kyla iš krikščionybės, nors iš esmės – ir iš visų religijų. Jis apskritai buvo truputį laisvamanis, „nepraktikuojantis“. Todėl jo žmogus yra likęs vienas istorijoje, jis – tarsi be Dievo (tas teiginys, aišku, problemiškas, ne absoliutus)
2.  Apučio žmogus neturi aukštesnio gėrio jėgos, tačiau jis turi aukštus moralinius principus bei gina tautines vertybes, jam lieka įsitempti pačiam, stiprinti savyje valią kaip pyktį prieš šio pasaulio blogį.
3.  Aputis savo tekstais moko tik vieno: susidūrus su blogio apraiškomis nepalūžti, sutelkti savo valią kaip plieno kumštį, ir šiuo atveju net priešo jėga tampa savotišku gėriu, nes ji stimuliuoja herojaus pykčio jėgą (dialektinė sąveika).
4.  Autorius tiki, kad turi laimėti tas pyktis, kuris gina žmogiškuosius principus bei vertybes, o iš žmogaus ribotumo, savanaudiškumo, sąmonės tamsos kylantis brutalus pyktis neišvengiamai pralaimi, nes jis neturi gėrio atramų.
5.\

# data[].attributes.attachment_link.description
Todėl Aputis savo tekstais moko tik vieno: susidūrus su blogio apraiškomis nepalūžti, sutelkti savo valią kaip plieno kumštį, ir šiuo atveju net priešo jėga tampa savotišku gėriu, nes ji stimuliuoja herojaus pykčio jėgą (dialektinė sąveika). Autorius tiki, kad turi laimėti tas pyktis, kuris gina žmogiškuosius principus bei vertybes, o iš žmogaus ribotumo, savanaudiškumo, sąmonės tamsos kylantis brutalus pyktis neišvengiamai pralaimi, nes jis neturi gėrio atramų.

# data[].attributes.body
1.Ši novelė, pavadinta „Autorius ieško išeities“, buvo išspausdinta Juozo Apučio rinkinio Sugrįžimas vakarėjančiais laukais (1977) pabaigoje. Kūrinio pavadinimas ir vieta knygoje, matyt, ne atsitiktiniai dalykai. Jiems autorius, ko gero, teikė ir tiesioginės, ir simbolinės prasmės, o galbūt norėjo pabrėžti, kur ateityje kryps jo mintis. Klausimas, ką daryti, susidūrus su niekšybe, šiurkščia jėga ir prievarta, – tai ne retorinis klausimas, o egzistencinės situacijos suvokimas.
2.Kiekvienam valia pasirinkti savo sprendimą“. Taip sakė Aputis anksčiau. Šiandien toks atsakymas jo nepatenkina. Kodėl? Todėl, kad pasirinkimas dažniau būna niekingas negu garbingas.
3.Genamas savisaugos instinkto, pagraužtas reliatyvizmo kirmino, pasiklydęs konformistinių poelgių tankmėje, kompleksų slegiamas ir išsigandęs žmogus labai mielai glaudžiasi prie tų, kurių pusėje jėga, o su ja, žinoma, ir prievarta.
4. Aputis neduoda vienareikšmio atsakymo, nesiūlo naivių receptų, bet nenori slapstytis ir už slidžios tiesos, kad viskas priklauso nuo konkrečios situacijos. Iš jo novelių plaukia kitokia išvada: viskas priklauso nuo to, kiek tu esi išsaugojęs žmogiškumo, kiek sugebi pajusti menkiausius smurto pasireiškimus ir kiek turi natūralaus poreikio smurtui priešintis.
5. Žmogaus jautrumas toli gražu nėra pavaldus blaiviam apskaičiavimui: esą taip, o ne kitaip bus geriau. Jo neužslopinsi ir nenutildysi proto argumentais, jis maitinasi kitų jautrumu ir intuityviu suvokimu, kad bent kiek palengvini kito dalią, o jeigu nepalengvini, tai nors nuoširdžiai nori palengvinti.

# data[].attributes.headline
Saugių  namų  lipdymas  Juozo  Apučio  kūryboje

# data[].attributes.subject
Saugių  namų  lipdymas  Juozo  Apučio  kūryboje

# data[].attributes.body
1. Apučio kūryboje universalios ribinės patirties artikuliavimo schemos nėra realizuojamos grynu pavidalu. Polemizuojant su universaliaisiais reikšmės matmenimis, savai svetima ribinėje įtampoje lipdomas savas saugių namų modelis, kuriame radikalias, destrukciją sukeliančias sava ir svetima perskyras neutralizuoja konstruktyvus kito ribų pojūtis.
2.Tekstų analizė teikia pakankamai argumentų Apučio poetikos savitumą sieti su įprastų centro ir paribio santykių, jų funkcijų kaita, su tam tikros kanoninės sistemos destabilizacija, sukeliančia grėsmės, nesaugumo pojūtį. Pasak Marcelijaus Martinaičio: „Apučio prozos kontekste vyksta didžiulė, visą erdvę apėmusi katastrofa, keičiasi joje žmogaus buvimo prasmė, žmogaus, kuris čia kažkoks sutrikęs,pasimetęs: išjudinti didžiuliai tradicinio gyvenimo blokai,kas šimtmečius teikė pastovumo, buvo savaime suprantama"
3. Lietuvių literatūros kritikoje pastebima inercija, susiformavusi tiek dėl cenzūrinių suvaržymų, tiek dėl metodologinio ribotumo Aputį reprezentuoti viena-šališkai - tik kaip „etninės kultūros metraštininką"
4.Saugių namų modelis Apučio tekstuose grindžiamas trimis pamatiniais struktūrinių santykių pluoštais - erdvės,laiko ir santykių su kitu.
5.Apučio tekstų emocinį lauką kaitina priešprieša brutaliai primetinėjamoms „naujų namų statyboms", buvusių „namų" ilgesys, „norėjimas" su-lipdyti, „išsaugoti" savo pasaulį ir „negalėjimas" to padaryti, juntant reikiamos kompetencijos trūkumą.