# data[].attributes.body
"He perdido todas las batallas.
He perdido todas las guerras.
Jamás una victoria.
Y sin embargo, aquí permanezco,
Invicto".
(Rafael Calero Palma).

# data[].attributes.body
"Avanço.
Avanço en terra estèril
amb la punta dels peus sobre el rostoll;
als dits hi duc cosits els fils del vent
i m'esborro les gleves
per fer-me pols, tornar a avançar
entre la pols, filtrar-me en una gota d'aigua
i volar fins als núvols,
cosir-me al vent i refluir acançant,
sempre avançant, en terra estèril"

("Avançar" ROSA FONT i GASSIOT...la meva profe de lite al Sobrequés)

# data[].attributes.body
Ja ho deia Bruce Lee... si no hi ha bar, fes-te tu les tapes!! #sevenfingerschef

# data[].attributes.body
Després de nou dies de confinamenta, y visto lo visto en la selva, la lògica i més sana evolució que hauríem de seguir és la d'anar abandonant les xarxes socials i amparar-nos més en la lectura i la reflexió. Fer més cas als clàssics que als Profetes de la Wifi.
Ta la gente to loca!!

# data[].attributes.body
Aquí la primavera ha arribat amb neu. Jo també deixo una poesia de Federico per aquest Dia de la Poesia.

"Tú querías que yo te dijera
El secreto de la primavera.

Y yo soy para el secreto
lo mismo que es el abeto.

Árbol cuyos mil deditos
señalan mil caminitos.

Nunca te diré, amor mío,
por qué corre lento el río.

Pero pondré en mi voz estancada
el cielo ceniza de tu mirada.

¡Dame vueltas, morenita!
Ten cuidado con mis hojitas.

Dame más vueltas alrededor,
jugando a la noria del amor.

¡Ay! No puedo decirte, aunque quisiera,
el secreto de la primavera"

# data[].attributes.body
La poesia sempre ha sigut un gènere infravalorat per les noves generacions. Es tendeix a pensar que és una escriptura complicada, enrevessada i sense sentit que no val la pena llegir. Però a través d’aquest “post” i aprofitant que avui és el dia mundial de la poesia, m'agradaria fer arribar la poesia de Miquel Martí i Pol a totes aquelles persones que no han tingut el plaer de llegir-la. A continuació trobareu una de les meves obres preferides del gran autor català. A veure si us faig canviar de parer…

L'Elionor
L’Elionor tenia
catorze anys i tres hores
quan va posar-se a treballar.
Aquestes coses queden
enregistrades a la sang per sempre.
Duia trenes encara
i deia: “sí, senyor” i “bones tardes”.
La gent se l’estimava,
l’Elionor, tan tendra,
i ella cantava mentre
feia córrer l’escombra.
Els anys, però, a dins la fàbrica
es dilueixen en l’opaca
grisor de les finestres,
i al cap de poc l’Elionor no hauria
pas sabut dir d’on li venien
les ganes de plorar
ni aquella irreprimible
sensació de solitud.
Les dones deien que el que li passava
era que es feia gran i que aquells mals
es curaven casant-se i tenint criatures.
L’Elionor, d’acord amb la molt sàvia
predicció de les dones,
va créixer, es va casar i va tenir fills.
El gran, que era una noia,
feia tot just tres hores
que havia complert els catorze anys
quan va posar-se a treballar.
Encara duia trenes
i deia: “sí, senyor”, i “bones tardes”.

# data[].attributes.body
Avui és el dia mundial de la poesia. Us en deixo una de BRUTAL i de molt adequada per al moment. També us linko el vídeo del poeta, en Joan Margarit (als qui us agrada la poesia us el recomano molt!!), que recita la seva poesia.

Com les gavines
Creuant els temporals
s'aprèn a planejar
sobrevolant la vida.
A avançar fent servir
la violència del vent.
Com les gavines.

Joan Margarit

# data[].attributes.body
Bé, per fi!! Ja m'he acabat 50 sobres d'Earl Grey!!!

# data[].attributes.body
Ha passat la primera setmana des que va començar tot. He creat ja una rutina a la qual vaig agafant carinyo; desperto, prenc cafè, llegeixo una mica, m'estresso amb la feina que he de fer per classes però finalment decideixo posar-me a treballar. Després d'acabar geografia, obro el telèfon i entro a les meves xarxes socials, Twitter em paralitza davant una foto d'Itàlia. Camions de l'Exèrcit italià transportaven fèretres, desenes d'ells, a altres ciutats perquè el crematori de Bèrgam no dóna l'abast. Imagino el silenci en aquests carrers, alterat únicament pel motor dels cotxes militars, i penso en les famílies, en el dolorós de la situació. I sense anar-me'n tan lluny penso en els nostres hospitals, en els malalts aïllats, en la manca de la calor familiar quan més necessari és ... La feina evita que m'aturi emocionalment més aquí i segueixo. Més tard, des de la calma penso en la fragilitat de tot i en com aquesta pandèmia ens deixarà marcats a tots. D'una o altra manera.
He sortit al balcó. Com que se sentien els ocells aquest matí, m'he adonat que ha començat la primavera. La vida no para, encara que ara es presenta alterada. Al davant, a l'altre costat del pati comunitari del meu edifici, veig una parella a la terrassa. Fan exercici. Distanciats, però junts. Ella salta a la corda i ell l'anima, això crec. Ella somriu fins que el seu riure trenca el ritme. Mira'ls, he pensat. Mesos aquí i és la primera vegada que veig aquesta imatge. I sí, aquests dies porten coses noves. La meva veïna, a la qual veig cada tarda des del balcó, m'explicava que té un nou hobby, havia creat el seu propi jardí a la terrassa, m'explica que una petita i fràgil flor ha nascut. M'ho explicava perquè havia gaudit, li havia alegrat el dia i s'ho havia perdut durant anys a l'estar tan ocupada amb el seu treball ... ¿quina vida portem? A la tarda, un familiar em va explicar que havia sortit al balcó per a que a la petita de la casa li donés l'aire i sense saber com havia acabat jugant al "veig, veig " amb els veïns. A alguns ni els veia, no tenien contacte visual, i potser amb altres mai no havia coincidit ni a l'escala.
A casa meva també passen coses. A totes les cases passen coses noves. Potser aquest confinament pugui ser esgotador, pot ser fins monòton, però també és diferent, fem coses noves, que mai imaginem que faríem, com jugar a el "veig, veig" amb unes persones que ni coneixem. Reflexiono i ho comprenc. Penso en això. Espero no oblidar-ho.

# data[].attributes.body
Estirada al llit, pensant que fer avui. Cada dia que passa es repeteix el mateix. Obrim el mòbil i parlem amb els nostres amics, fem "videollamadas" i ens expliquem com ens sentim. Com em sento jo? Sense ganes de fer res, amb un munt de deures i poc temps per anar a la selectivitat o poc temps per intentar passar 2n de bat.
Avui es repeteix un altre dia, però aquest cop diferent. El que estem vivint es molt dur però entre tots ho podrem superar. Vull quedar-me a casa per ajudar-me a mi i ajudar a les altres persones.
Vull sortir de festa amb les meves amigues i cridar com mai però només hi aconseguirem si tots posem de la nostra part.
Imagineu-vos el dia que ens diguin que podem sortir de casa. "Eufòria" sentirem. Escolteu la cançó de Joan Dausà titulada: _La gran Eufòria_ i imagineu-vos aquest moment.
Junts podem arribar més lluny.

# data[].attributes.body
Bé, segurament molts no coneixeu Gloria Fuertes. Us diré que no sabeu el que us perdeu. És tota ella pura delícia! Ella mateixa es considerava una "poeta del pueblo, una poeta de guardia" que considerava que "La poesía es femenina, ¡la mujer es poeta! El hombre..., que sea poeto".

Per donar-vos un petit tast, us deixo el seu poema POÉTICA:
"La poesía no debe ser un arma,
debe ser un abrazo,
un invento,
un descubrir a los demás
lo que les pasa por dentro,
eso, un descubrimiento,
un aliento, un aditamiento, un estremecimiento.
La poesía debe ser
obligatoria".

Us convido a que la descubriu!