# data[].attributes.attachment_link.title
El pianista Ludovico Einaudi lleva tu voz al Ártico

# data[].attributes.body
"El día de mañana" - trailer

# data[].attributes.body
Declaracions de'n Trump al començament

# data[].attributes.attachment_link.title
Una Verdad Muy Incómoda: Ahora o Nunca | Tráiler #1

# data[].attributes.attachment_link.description
Actúa, hazte oír, lucha, y sobretodo... ¡#SéIncómodo! Ya está aquí el primer tráiler de "Una Verdad Muy Incómoda: Ahora o Nunca" ¡Otoño 2017 en cines!

# data[].attributes.headline
Carpeta amb les imatges que trobareu al Padlet

# data[].attributes.subject
Carpeta amb les imatges que trobareu al Padlet

# data[].attributes.body
Actualització: 2017

# data[].attributes.headline
Quines zones quedarien inundades si puja el nivell del mar?

# data[].attributes.subject
Quines zones quedarien inundades si puja el nivell del mar?

# data[].attributes.body
Font: National Geographic

# data[].attributes.attachment_link.title
What the World Would Look Like if All the Ice Melted

# data[].attributes.attachment_link.description
If we keep burning fossil fuels indefinitely, global warming will eventually melt all the ice at the poles and on mountaintops, raising sea level by 216 feet. Explore what the world's new coastlines would look like.

# data[].attributes.headline
Canvis en el nivell de l'aigua a l'Estartit

# data[].attributes.subject
Canvis en el nivell de l'aigua a l'Estartit

# data[].attributes.headline
Per què la gran barrera de corall està en perill?

# data[].attributes.subject
Per què la gran barrera de corall està en perill?

# data[].attributes.body
L'acidificació dels oceans i l'impacte en els esculls coralins

# data[].attributes.attachment_link.title
Why is the Great Barrier Reef in danger?

# data[].attributes.attachment_link.title
Coral Bleaching Animation— HHMI BioInteractive Video

# data[].attributes.body
Al final del vídeo hi ha algunes idees...

# data[].attributes.attachment_link.title
Coral Bleaching Explained: The Story of Frank the Coral

# data[].attributes.headline
Distribució dels ocells nidificants a Europa

# data[].attributes.subject
Distribució dels ocells nidificants a Europa

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Els atles d'ocells són extensos treballs de cartografia de les distribucions de les espècies en un territori determinat. El llibre que aquí comentem mostra prediccions, segons les previsions de canvi climàtic, de les distribucions de les espècies d'ocells d'Europa a final del segle XXI.

Inferir com serà el futur sempre és una tasca difícil, però aquest és sens dubte el principal mèrit d'aquest atles i, malgrat totes les limitacions, la seva gran aportació. Els autors d'aquest llibre han analitzat el rang de condicions climàtiques dins del qual una espècie d'ocell pot nidificar basant-se en les dades de l' Atles dels ocells d'Europa i del clima de finals del segle XX. Fet això, han aplicat aquestes relacions espècie-clima als escenaris climàtics esperats a finals de segle XXI per determinar les distribucions potencials futures associades al canvi climàtic.

Cal remarcar que en el llibre es fan prediccions de futur fonamentades exclusivament en dades climàtiques. Altres possibles canvis ambientals, com les modificacions en els usos del sòl, en el règim d'explotació dels recursos naturals o en el grau de protecció dels espais naturals no són l'objecte d'estudi d'aquest atles. Aquest treball tampoc té en consideració les capacitats de les diferents espècies per colonitzar nous territoris a la cerca d'un clima que els resulti més benigne (vegeu Els ocells estan seguint les passes de l'escalfament del clima, però no prou ràpid). A l'interpretar aquests escenaris de futur cal, per tant, tenir molt present el que signifiquen exactament aquests mapes: prediccions sobre les localitzacions de les àrees climàticament favorables a finals de segle XXI segons les prediccions d'escalfament global.

Malgrat aquestes limitacions, els patrons generals que mostra aquest llibre donen una idea dels efectes del canvi climàtic en els ocells per a Europa en els propers decennis. En promig, les distribucions de les espècies es desplacen 550 km cap el nord-est del continent, el solapament entre les distribucions actuals i potencials futures és només del 40%, i la reducció areal mitjana és d'un 20%. Algunes espècies incrementen les seves distribucions a causa del canvi climàtic, però la majoria entren en regressió o fins i tot s'extingeixen del continent. D'acord amb aquests models, a Catalunya desapareixerien bona part de les espècies nidificants d'alta muntanya, com ara la perdiu blanca Lagopus muta, la piula dels arbres Anthus trivialis, la merla de pit blanc Turdus torquatus o el reietó Regulus regulus, però també d'altres pròpies de climes menys freds, com el mosquiter comú Phylloscopus collybita o el tord comú Turdus philomelos. D'altres, com la bosqueta vulgar Hippolais polyglotta, redueixen molt la seva distribució a l'àrea mediterrània, tot desplaçant-se cap al nord pels països de l'Europa Atlàntica.

Figura: El cas de la bosqueta vulgar exemplifica molt bé les prediccions que fa l'atles climàtic sobre quina seria la distribució climàticament adequada per a una espècie determinada a conseqüència de l'escalfament global. Si les prediccions climàtiques en què es basen acaben succeint, el clima adequat per aquesta espècie mediterrània el trobaríem, a finals de segle, a la façana atlàntica europea.

Referència

Huntley, B, Green, R.E., Collingham, Y.C. & Willis, S.G. 2007. A Climatic Atlas of European Breeding Birds. Durham University, RSPB & Lynx Edicions, Barcelona.

Podeu consultar un exemplar d'aquest llibre a la biblioteca de l'ICO

Comentaris en aquesta secció (1)

Moltíssimes felicitats!!

Espero i desitjo que això vagi endavant.

Molta sort!! I moltes gràcies per tot!

2010-12-25 08:22:57

# data[].attributes.attachment_link.description
Els atles d'ocells són extensos treballs de cartografia de les distribucions de les espècies en un territori determinat. El llibre que aquí comentem mostra prediccions, segons les previsions de canvi climàtic, de les distribucions de les espècies d'ocells d'Europa a final del segle XXI.

# data[].attributes.headline
Ús del sòl i impacte dels diferents usos

# data[].attributes.subject
Ús del sòl i impacte dels diferents usos

# data[].attributes.body
Font: ICO

# data[].attributes.headline
Migracions climàtiques dels humans? Refugiats climàtics? #5.1.

# data[].attributes.subject
Migracions climàtiques dels humans? Refugiats climàtics? #5.1.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Las migraciones climáticas " comprenden el traslado de una persona o grupos de personas que, predominantemente por cambios repentinos o progresivos en el entorno debido a los efectos del cambio climático, están obligadas a abandonar su lugar de residencia habitual, u optan por hacerlo, ya sea de forma temporal o permanente, dentro de un Estado o cruzando una frontera internacional " (OIM, 2019).

Son un fenómeno complejo y heterogéneo, que abarca situaciones tan diferentes como las de las comunidades que, ante una fuerte sequía, ven sus cultivos peligrar y envían a un miembro de la familia a trabajar a un pueblo cercano para aumentar sus ingresos económicos, como las de los habitantes de los pequeños Estados insulares de escasa elevación, que presencian el avance del mar en sus territorios y sus consecuencias.

# data[].attributes.attachment_link.title
Qué son las Migraciones Climáticas - Migraciones Climáticas

# data[].attributes.attachment_link.description
Las migraciones climáticas comprenden todos aquellos desplazamientos causados, directa o indirectamente, por el cambio climático.

# data[].attributes.headline
Migracions climàtiques dels humans? Refugiats climàtics? #5.2.

# data[].attributes.subject
Migracions climàtiques dels humans? Refugiats climàtics? #5.2.

# data[].attributes.headline
Migracions climàtiques dels humans? Refugiats climàtics? #5.3.

# data[].attributes.subject
Migracions climàtiques dels humans? Refugiats climàtics? #5.3.

# data[].attributes.headline
Mapa amb evidències a partir de notícies

# data[].attributes.subject
Mapa amb evidències a partir de notícies

# data[].attributes.body
Més informació a: https://www.ccma.cat/324/crisi-climatica/tema/crisiclima/

# data[].attributes.headline
Dessecació d'un mar sencer: el cas del Mar Aral #6.1.

# data[].attributes.subject
Dessecació d'un mar sencer: el cas del Mar Aral #6.1.

# data[].attributes.body
Font: National Geographic

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ARAL

Visto desde un satélite, el mar de Aral es hoy un cúmulo de manchas verdes. ¿Qué son el marrón, el ocre y el blanco? Unos 8.400 kilómetros cuadrados de tierra, polvo y sal, una mezcla tóxica arrastrada por las tormentas de arena y vinculada a los problemas sanitarios de la zona y a los cambios del clima. En 1960 era un mar interior del tamaño de Irlanda. Pero los trasvases fluviales (para cultivar algodón y arroz en la árida región de Asia Central), realizados sin rigor, y la evaporación, lo han reducido en un 90 %.
Desde el año 2005, una presa financiada por el Banco Mundial ha revitalizado la industria pesquera al norte del lago. Para recuperar el resto, dice Philip Micklin, profesor emérito de geografía de la Universidad Occidental de Michigan, serían necesarios fondos y un acuerdo político. Si ambas cosas no se consiguen antes de 2020, gran parte de esa agua habrá desaparecido. -Jeremy Berlin

# data[].attributes.attachment_link.description
Visto desde un satélite, el mar de Aral es hoy un cúmulo de manchas verdes. ¿Qué son el marrón, el ocre y el blanco? Unos 8.400 kilómetros cuadrados de tierra, polvo y sal, una mezcla tóxica arrastrada por las tormentas de arena y vinculada a los problemas sanitarios de la zona y a los cambios del clima.

# data[].attributes.body
Font: blog Geografía Infinita

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tal vez pensaste que no asistirías a la desaparición de un mar durante el periodo de nuestra breve existencia como seres humanos, sobre todo si lo comparamos con la gigantesca escala temporal de nuestro planeta. Lamento decir que te equivocabas.

El mar de Aral es un lago endorreico o mar interior situado en Asia Central, entre Kazajistán, al norte, y Uzbekistán, al sur. Antiguamente, era uno de los cuatro lagos más grandes del mundo, solo por detrás del mar Caspio, el lago Superior y el lago Victoria. Si bien es cierto que el mar de Aral aún no ha desaparecido por completo, sí lo ha hecho del modo en el que lo conocíamos.

En la década de 1930, la superficie de este lago endorreico era de 67.000 km2, una masa única y continua. Sin embargo, en la década de 1980 y de ahí en adelante, el mar se fue secando.

Se separó en dos cuerpos de agua bien diferenciados. El norte, de menor extensión, represado y alimentado por las aguas del Sir Daria, y el sur, una masa residual abocada a la desaparición, alimentada por el Amu Daria.

¿Qué ha sucedido para que el Mar de Aral desaparezca?

Este mar-oasis ubicado en mitad de las regiones desérticas de Karakalpakistán (Uzbekistán) se sostenía en un delgado equilibrio entre la evaporación y el aporte hídrico de los ríos Amu Daria y Sir Daria.

La población uzbeca y kazaja que vivía en el entorno del Aral lo hacía en armonía con el motor de su desarrollo local. Practicaban la pesca o realizaban actividades comerciales relacionadas con el mar o la agricultura de subsistencia. También, por supuesto, aprovechaban el agua para el autoabastecimiento.

El equilibrio se rompió durante los años 60. El colapso del sistema se originó de la mano de la antigua URSS. Sucedió cuando Stalin ordenó efectuar obras de canalización para irrigar las llanuras adyacentes al río Sir Daria, y el delta del río Amu Daria, duplicando así la superficie de cultivo, que pasó de 4 millones de hectáreas a 8 millones.

Dichas obras de canalización resultaron ser ineficientes y una gran cantidad de agua se perdía por el camino. Por si no fuese suficiente, las especies agrícolas elegidas para la explotación eran en su mayor parte algodón y arroz. Estos dos tipos de cultivo requieren de una cantidad de agua muy elevada para su producción.

Ante este escenario, la catástrofe estaba asegurada, y no es de extrañar. Aleksandr Voeikov, considerado el climatólogo más importante de la historia de Rusia, era citado por las autoridades competentes mediante frases como "El Mar de Aral es un evaporador inútil, un error de la naturaleza", con el fin de justificar la expansión del algodón, económicamente más rentable como materia prima en el sector textil.

Las consecuencias de la tragedia

El desvío de agua de los ríos Amu Daria y Sir Daria supuso en torno al 90% de su caudal anual, y de 1960 al 2008, la población de la cuenca del Aral se duplicó, llegando hasta los 60 millones de personas, como consecuencia del aumento del regadío.

Esta presión demográfica ha incrementado la gravedad de la situación aún más si cabe, ya que los que se asientan en el entorno del cadavérico mar, están sufriendo los efectos colaterales.

Unos efectos que se llaman cáncer esofágico, tuberculosis y diversas enfermedades respiratorias. Estas últimas, consecuencia de las tormentas de sal y polvo que además contienen residuos de los pesticidas que se emplean en los cultivos río arriba.

Aún hay más: estas enfermedades se han podido ver agravadas por la existencia de un campo de pruebas de guerra microbiológica en la antigua Isla de Vozrozhdeniya, que hoy en día es una península.

La desecación del mar ha provocado que la salinidad del agua pase de 10 g/l a 110 g/l, una barbaridad si tenemos en cuenta que la densidad media del mar en la Tierra es de 35 g/l. Como es lógico, la población y el ecosistema de la región sobrevive a duras penas ante la escasez de un recurso vital como es el agua.

Otra de las consecuencias de la desaparición del Mar de Aral es el aumento de la amplitud térmica, en un área que conformaba un oasis en mitad del desierto y que ahora es paradójicamente más extremo para la vida que el propio desierto, debido a la toxicidad del suelo.

Medidas paliativas

Es evidente que la gestión de los recursos naturales de la cuenca del Aral ha sido desastrosa, bien por parte de los dirigentes de la antigua URSS, bien por los máximos responsables de las ex repúblicas soviéticas de Uzbekistán, Kazajistán, Turkmenistán, Kirguizistán y Tayikistán, que comparten los ríos Amu Daria y Sir Daria en alguno de sus tramos.

Mapa de el Cáucaso y Asia Central, con el mar de Aral situado entre Kazajistán y Uzbekistán. Wikipedia.

Estos 5 países han tenido intereses enfrentados por la gestión del agua de los ríos Daria, y cada uno reclama su propiedad sobre la misma. Con el fin de solucionar este bloqueo diplomático, los 5 "Stan" crearon en 1992 la Comisión Interestatal de Coordinación Hidrológica, cuyos principales temas de debate giran en torno a la propiedad del agua y la responsabilidad de los países del curso alto para con los países del curso bajo.

Hasta la fecha, la única actuación llevada a cabo ha sido el represamiento del Mar de Aral Norte, mediante el dique Kokaral, que ha obtenido muy buenos resultados durante los primeros años, recuperando el nivel del agua. Sin embargo, esta decisión beneficia a la parte kazaja del Mar de Aral y condena inexorablemente las esperanzas de recuperación de la parte sur, en suelo uzbeco, que queda privada de la aportación hídrica del río Sir Daria.

Afortunadamente, la gravedad de la situación ha generado multitud de propuestas para evitar la extinción del Mar de Aral Sur. Las más aceptadas son la mejora de la calidad de los canales de irrigación o la imposición de tasas a los campesinos por el uso del agua de los ríos.

También la introducción de especies de algodón alternativas, cuyo cultivo requiera menor cantidad de agua. Incluso un canal de trasvase Caspio-Aral, ya que el nivel del Mar Caspio ha estado aumentando constantemente durante los últimos 20 años y posee cierto excedente.

No obstante, ¿cuál es la medida correcta? ¿Debe sacrificarse el futuro del Mar de Aral Sur en pro del Mar de Aral Norte, teniendo en cuenta que las mejores previsiones no garantizan la recuperación del Mar tal y como lo conocimos?

A pesar de todo, ¿existe un interés real de conservar el ecosistema de la Región de Karakalpakistán por parte de los países implicados? Después de narrar la historia más triste de todos los mares, puede que ya no queden muchas esperanzas.

**También puedes leer este artículo en inglés en GeographicMind.

# data[].attributes.attachment_link.title
Así se desecó el mar de Aral - Geografía Infinita

# data[].attributes.attachment_link.description
Tal vez pensaste que no asistirías a la desaparición de un mar durante el periodo de nuestra breve existencia como seres humanos, sobre todo si lo comparamos con la gigantesca escala temporal de nuestro planeta. Lamento decir que te equivocabas.

# data[].attributes.headline
Exemple del canvi dels usos del sòl en una zona del món

# data[].attributes.subject
Exemple del canvi dels usos del sòl en una zona del món

# data[].attributes.body
Font: https://bit.ly/2yOosjr

# data[].attributes.attachment_link.title
Antes de que sea tarde (Before the flood)

# data[].attributes.headline
Minidocumental: "Salvar el clima, sin mi"

# data[].attributes.subject
Minidocumental: "Salvar el clima, sin mi"

# data[].attributes.body
Quina responsabilitat tenim nosaltres amb tot el que està passant?
Font: DW diari

# data[].attributes.attachment_link.title
¿Salvar el clima? ¡Sin mí! | DW Documental

# data[].attributes.headline
Com de sensibles són els ecosistemes mediterranis?

# data[].attributes.subject
Com de sensibles són els ecosistemes mediterranis?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El "temps" està canviant

El nostre planeta, com tots els altres, està instal·lat en el canvi. Un canvi que, en moltes ocasions durant la història de la Terra, ha estat espectacular, més que no pas el que ara coneixem com a "canvi global". De totes maneres, molts d'aquests grans canvis s'han produït a escala geològica, moltes vegades de milions d'anys, mentre que l'actual és un canvi accelerat que es produeix en poques dècades (Peñuelas, 1993). Efectivament, al llarg de les últimes dècades, el planeta ha vist com creixia exponencialment tant la població d'una de les seves espècies, la humana, com l'ús que aquesta espècie feia dels recursos i de l'energia en les seves activitats exosomàtiques, com el transport o la indústria. Com a resultat s'han produït i es continuen produint tota una sèrie de canvis de caràcter global entre els quals destaquen, pels seus efectes sobre els organismes i els ecosistemes, els canvis en el clima.

"Els ecosistemes mediterranis són especialment sensibles als canvis atmosfèrics i climàtics"

Com a conseqüència de l'absorció de la radiació infraroja pels gasos hivernacle, com ara el CO o el metà, i del seu continuat increment, pràcticament tots els models preveuen per a les properes dècades un clima més càlid. Centenars de climatòlegs, ecòlegs, economistes, geògrafs, químics, advocats i altres professionals acaben de generar el tercer informe del Panel Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic (IPCC, 2001) patrocinat per l'ONU, i han arribat a algunes conclusions que mereixen atenció. Les evidències de l'escalfament de la Terra i d'altres canvis en el sistema climàtic són ara encara més clares i contundents que les recollides en el segon informe (IPCC 1995). La temperatura mitjana del planeta ha augmentat 0,6 °C durant el segle XX, les dues últimes dècades han estat les més càlides de l'últim mil·lenni. Ha disminuït la superfície gelada de l'Àrtic en un 15% en cinquanta anys, el nivell del mar ha pujat uns 15 cm aquest segle passat, ha canviat el règim de precipitacions en algunes regions, i ha augmentat la freqüència i la intensitat d'alguns fenòmens com El Niño. Tots aquests canvis sembla que s'accentuaran en les properes dècades, ja que l'atmosfera continua canviant a causa de la nostra activitat, una activitat que creix exponencialment i que continua basada en la combustió. Es preveu un augment d'1 a 5 °C durant aquest segle depenent de l'evolució de les emissions dels gasos hivernacle.

Al nostre país, la temperatura mitjana de molts llocs ha augmentat més d'un grau centígrad els últims cinquanta anys, i, sembla que el "bon temps" arriba abans. Les temperatures que fa cinquanta anys es registraven a primers d'abril, es donen ara a primers de març (Peñuelas, 2002). Tot i que la precipitació no ha disminuït en les darreres dècades (Peñuelas, 2002; Piñol, 1998), l'augment de temperatura causa una major evapotranspiració, de manera que moltes de les localitats i regions mediterrànies són ara més càlides i més seques que en les dècades anteriors. La temperatura i l'evapotranspiració potencial han augmentat 0,10 °C i 13 mm respectivament i la humitat relativa ha disminuït un 0,85% per dècada (Piñol, 1998). A més a més, sequeres extremes com les del 1985 i el 1994 són ara més freqüents. I tot i que les prediccions climàtiques, especialment les relatives a la precipitació, es fan extremadament complexes a nivell local i regional, els 1-3°C d'increment en les temperatures previstes per molts models de circulació global a la regió mediterrània per a mitjan segle XXI augmentaran encara més l'evapotranspiració.

El canvi ja el notem els éssers vius

"Les fulles dels arbres surten ara de mitjana uns 20 dies abans"

Com que l'activitat dels organismes està fortament influïda per la temperatura, no és estrany que aquest escalfament s'haja traduït en canvis significatius en els cicles vitals de plantes i animals (Peñuelas, 2001). Les evidències d'aquestes alteracions són fàcilment observables a les regions més diverses de tot el món, des dels ecosistemes freds i humits fins als càlids i secs. Els nostres ecosistemes mediterranis són un dels llocs on els canvis observats resulten més importants (Peñuelas, 2002). Les fulles dels arbres surten ara de mitjana uns vint dies abans. Per exemple, la pomera, l'om, o la figuera sembla que treuen les fulles amb un mes d'antelació, i l'ametller i el pollancre, uns quinze dies abans, encara que n'hi ha d'altres, com el castanyer, que semblen immutables al canvi de temperatura. D'altra banda, les plantes també floreixen i fructifiquen de mitjana deu dies abans que fa trenta anys, i l'aparició d'insectes s'ha avançat onze dies. Però com que la natura no és homogènia, les respostes també són diferents depenent de l'espècie. Per exemple, el vern i la ginesta floreixen amb més d'un mes d'avançament, les roselles ho fan quinze dies abans, les alzines una setmana, l'olivera no s'immuta i el pi pinyoner fins i tot es retarda uns dies. Aquestes respostes tan heterogènies al canvi climàtic poden produir importants desincronitzacions en les interaccions entre les espècies, per exemple entre les plantes i els seus pol·linitzadors, o entre les plantes i els seus herbívors, i alterar així l'estructura de les comunitats.

El canvi climàtic sembla que també ha alterat els hàbits migratoris dels ocells del nostre país. Atès l'avançament en la floració i fructificació de les plantes i en l'aparició dels insectes, i, per tant, l'avançament en la disponibilitat de menjar per les aus, s'esperaria una arribada més primerenca de les aus migratòries. I, malgrat tot, l'arribada d'alguns ocells tan comuns i populars com el rossinyol, l'oreneta, el cucut o la guatlla sembla que s'està retardant de mitjana dues setmanes respecte a fa trenta anys. El retard segurament ve determinat pel canvi climàtic al lloc des d'on parteixen, les regions subsaharianes, o a les regions que creuen en la seva ruta migratòria. Així, la sequera i la desforestació del Sahel, i la consegüent manca d'aliment, poden dificultar la preparació del seu viatge i afavorir aquesta arribada més tardana. D'altra banda hi ha espècies que aprofiten que el nostre hivern és cada vegada més suau i ja no se'n van de la península. Aquest és el cas de la puput o de les cigonyes. Tots aquests canvis poden representar una amenaça per a alguns ocells migratoris que poden arribar en un moment inapropiat per a explotar l'hàbitat i que han de competir amb les espècies que s'han quedat durant l'hivern i que ja es troben en millor estat competitiu.

... i de retruc els ecosistemes i la biosfera

Tots aquests canvis no són simples indicadors del canvi climàtic. Tenen una importància ecològica crítica, ja que afecten l'habilitat competitiva de les diferents espècies, la seva conservació, i, per tant, l'estructura i el funcionament dels ecosistemes. De fet, quan ens els mirem a escala global (Peñuelas, 2001) ens trobem amb alteracions tan importants com ara l'augment en un 20% de l'activitat biològica del nostre planeta en els últims trenta anys a causa en gran part de l'allargament del període productiu. Ho apreciem tant en les imatges dels satèl·lits d'observació de la Terra, com en les dades de concentració atmosfèrica de CO que ens mostren un augment de l'oscil·lació estacional de CO en les últimes dècades produïda per la major disminució primaveral de la concentració de CO. Aquest allargament de l'estació de creixement representa un paper molt important en la fixació global del carboni, la quantitat de CO de l'atmosfera, i en els cicles de l'aigua i dels nutrients, i, per tant, té conseqüències molt importants en el funcionament dels ecosistemes. I és important recordar que tots aquests canvis han tingut lloc amb un escalfament que és només un terç o menys del previst per al segle que ve.

El cas dels nostres ecosistemes mediterranis

Els ecosistemes mediterranis són menys coneguts que altres com els de les zones temperades, ja que han estat menys estudiats i són més diversos. Presenten una gran variabilitat climàtica, una important complexitat topogràfica, uns marcats gradients en els usos del sòl i en la disponibilitat d'aigua, i una gran biodiversitat. Segurament per tot això són especialment sensibles als canvis atmosfèrics i climàtics, a més de ser-ho als canvis en usos del sòl, demogràfics i econòmics. El canvi climàtic augmenta i sembla que augmentarà l'estrès hídric de la seva vegetació, la qual sovint ja viu al límit de les seves possibilitats, com en el cas d'alguns alzinars i pinedes que presenten taxes d'evapotranspiració iguals a les de precipitació. A més els canvis prevists accentuaran altres trets característics dels nostres ecosistemes com ara els incendis forestals o l'emissió de compostos orgànics volàtils.

Sequera, incendis i emissió de compostos orgànics volàtils

Dels efectes de períodes càlids i secs en tenim un exemple recent en el calorós i sec 1994. Aquest episodi va afectar profundament la vegetació mediterrània. Les alzines, per exemple, es van assecar en moltes localitats i ho van fer en major o menor grau depenent del tipus i fondària del sòl, i de l'orientació dels pendents (Lloret, 1995). Estudis isotòpics amb C ¹³ i N ¹⁵ van mostrar que durant els anys posteriors aquests alzinars van romandre afectats, de manera que van presentar un menor ús de l'aigua que tenien disponible, i es va afavorir la pèrdua del nutrients -com ara el nitrogen- del sòl, una conseqüència secundària greu tenint en compte que el nitrogen sol ser deficitari en aquests ecosistemes.

Aquestes condicions més càlides i més àrides, a més d'altres fenòmens relacionats amb el canvi global com són el possible increment de biomassa i d'inflamabilitat en resposta a l'augment del CO, i els canvis en usos del sòl com l'abandonament de terres de cultiu seguits d'una forestació i acumulació de combustible, podrien augmentar la intensitat i la freqüència dels incendis. Els incendis, que han augmentat al llarg del segle xx (Piñol, 1998), ja constitueixen ara una de les pertorbacions més importants en els ecosistemes mediterranis (Terradas, 1996). Malgrat la complexitat de la relació vegetació-foc, els efectes sobre la vegetació són bastant previsibles. Per exemple, amb l'augment del nombre d'incendis augmentaria l'expansió d'espècies heliòfiles, intolerants a l'ombra i que requereixen espais oberts. En canvi, disminuiria la presència de les ombròfiles, i els focs acabarien mantenint comunitats en estadis successionals primerencs (Terradas, 1996).

L'augment de temperatura també incrementa exponencialment l'emissió de compostos orgànics volàtils, que afecten de manera important la química atmosfèrica i el clima a través de la formació d'ozó i aerosols o l'oxidació del metà (Peñuelas, 2001 b).

Canvis estructurals dels ecosistemes

Fins a quin punt tenen les plantes mediterrànies capacitat per a adaptar-se o aclimatar-se ràpidament a aquests canvis atmosfèrics i climàtics? Des d'un punt de vista evolutiu les espècies tendeixen a ser bastant conservadores i a respondre a les pertorbacions més amb la migració que amb l'evolució. A les muntanyes les espècies poden respondre al canvi climàtic migrant verticalment distàncies curtes (per exemple, són suficients 500 m per contrarestar un augment de 3°C). De fet, a muntanyes com ara les del Montseny s'han descrit migracions induïdes pel recent i moderat escalfament d'aquest segle. Malgrat això, la migració cap a majors altituds comporta una reducció concomitant en l'àrea total de cada hàbitat, pel qual les espècies amb un major requeriment d'àrea poden extingir-se. Els estudis paleoecològics suggereixen que moltes espècies vegetals poden migrar amb suficient rapidesa per adaptar-se al canvi climàtic, però solament si existeixen ecosistemes contigus no pertorbats, cosa que ens recorda la importància de la fragmentació dels ecosistemes naturals com un altre factor del canvi global.

Un canvi cap a condicions progressivament més àrides, i els incendis consegüents, poden produir modificacions relativament ràpides de l'estructura de la vegetació. A més, la vegetació semiàrida és lenta en la seva recuperació després de sequeres múltiples i prolongades i /o d'incendis, tant perquè és lenta a l'hora de construir nova biomassa com perquè sovint té lloc una degradació del sòl, especialment si hi ha sobreexplotació durant els períodes secs o si hi ha recurrència dels incendis. Es facilita així l'erosió i, en casos extrems, es pot arribar a la desertificació, un problema present ja en zones on els sols dels ecosistemes degradats són incapaços de retenir l'aigua proporcionada per les tempestes ocasionals i extremes de la tardor, les quals provoquen avingudes i més erosió.

En qualsevol cas, les prediccions de la condició dels ecosistemes mediterranis en les dècades vinents requereixen un millor coneixement de les seves respostes a les concentracions futures de CO i als canvis climàtics i de prediccions regionalitzades del clima i usos del sòl. Això encara és lluny d'estar disponible, per causa de la variabilitat i la impredictibilitat inherent del sistema climàtic a nivell regional. Convindrà també recordar que és molt probable que els canvis i les respostes no siguin simplement lineals. Tampoc no s'ha d'oblidar que la regió mediterrània viu, a més del canvi climàtic i atmosfèric, l'abandonament de terres de cultiu i la fragmentació dels ecosistemes com dos grans canvis en els usos del sòl. Amb tot això, es preveu que hi hagi més ecosistemes en estadis successionals primerencs i de menor complexitat ecològica en les properes dècades.

I és clan, també afecta els homes

Als humans el canvi climàtic ens afecta i ens afectarà depenent de la seva intensitat i de la nostra exposició, sensibilitat i capacitat d'adaptació. Per tant, l'efecte variarà amb la nostra localització geogràfica i les nostres condicions socials, econòmiques i ambientals. El que és probable és que resulti molta més gent perjudicada que afavorida, fins i tot en el cas que l'augment de temperatura sigui el mínim dels previstos. Com sempre, els més perjudicats seran els països més pobres. D'una banda perquè les seves economies depenen majoritàriament d'activitats com l'agricultura, que són especialment sensibles al canvi climàtic. D'altra banda, perquè tenen poca capacitat d'adaptar-se a canvis com l'augment del nivell del mar, o la sequera, i, a més, no tenen recursos sanitaris adequats per poder reduir el risc creixent de malalties relacionades amb el canvi climàtic, com la malària.

Dins de la rica Europa, les zones mediterrànies o les regions àrtiques semblen les més vulnerables. Els ciutadans més afectats seran aquells que tinguin les activitats més sensibles al clima (agricultors, forestals, hotelers o pescadors, per exemple), i aquells que visquin en deltes, àrees costaneres o petites illes amb major risc d'inundacions i de desplaçaments per pujada del nivell del mar i per les inundacions. Aquí, al nostre país, disminuirà la humitat del sòl i el subministrament d'aigua, amb els consegüents problemes per a l'agricultura, el risc d'incendis o el turisme. Les altes temperatures i les onades de calor poden afectar les tradicionals destinacions turístiques de l'estiu, i les condicions menys segures de neu a les estacions d'esquí poden fer malbé el nostre turisme hivernal.

Els aspectes sanitaris no romandran aliens al canvi climàtic. Per exemple, com que s'avança l'aparició del pol·len i augmenta la seva producció s'accentuen les al·lèrgies. També sembla que s'incrementarà el nombre de persones exposades a la transmissió de malalties els vectors de les quals són sensibles a l'escalfament. Entre aquestes destaquen la malària i el dengue, però sense oblidar l'encefalitis transmesa per mosquits, la leishmaniosi o el còlera. Totes elles guanyarien terreny. També s'ha de tenir en compte que les onades de calor que probablement patirem tindran el seu major impacte en la població urbana, sobretot en la gent gran o malalta. Per contra, uns hiverns més curts i més suaus sembla que han de disminuir la mortalitat hivernal. Per cert, també els industrials del condicionament de la llar han de tenir en compte que es preveu una major demanda de sistemes de refrigeració i menor de calefacció.

"És molt probable que el canvi climàtic afecti el benestar dels ciutadans, la distribució de la riquesa i les oportunitats de desenvolupament"

Aquests exemples ens recorden que és molt probable que el canvi climàtic afecti el benestar dels ciutadans del carrer, la distribució de la riquesa i les oportunitats de desenvolupament. I què podem fer els ciutadans per lluitar contra aquest canvi climàtic? Les mesures que podem prendre són conegudes i de sentit comú. Primer, ser el més eficients possible en l'ús de l'energia (tan senzill com apagar el llum quan no l'utilitzem). Segon, procurar utilitzar energies alternatives i renovables. Tercer, usar el mínim possible els combustibles fòssils (per ex. utilitzar al màxim el transport públic). Quart, pressionar els governants perquè prenguin les mesures oportunes en aquells assumptes que tenen a veure amb la nostra societat en l'àmbit local, nacional o internacional. I així successivament, tot allò que ens porti a utilitzar menys combustibles fòssils per evitar que continuïn augmentant les emissions de gasos hivernacle com el CO o el metà. De fet, la comunitat internacional no es queda del tot impassible davant aquests canvis i els problemes que genera. Per això se celebren periòdicament cimeres de l'ONU sobre el clima, com la que ha tingut lloc recentment a Marràqueix, amb l'objectiu de posar en marxa el protocol de Kioto. Malgrat tot, és difícil aconseguir gran cosa quan un dels principals emissors de gasos hivernacle, els Estats Units, no vol participar en aquest objectiu internacional. Pel que fa a Espanya, té el dubtós honor de ser l'estat de la UE que més ha augmentat les emissions. A més, tot i ser una de les regions europees més afectades, no disposa encara d'un pla estratègic clar per a reduir aquestes emissions i per a afrontar el canvi climàtic i els seus impactes. Com que l'adaptació de la indústria, el transport, el turisme o la gestió del medi ambient necessita terminis de temps considerables, com més tard s'ataqui el problema, pitjor.

Referències
IPCC, 2001. The Scientific Basis. Third Assessment Report of Working Group I. HOUGHTON A. J. T. i D. YIHUI et al. [eds.]. Cambridge Univ. Press. Cambridge.
, 1995. "Los efectos demográficos de la sequía en poblaciones de encina". Cuadernos de la Sociedad Española de Ciencias Forestales 2: 77-81.
Peñuelas, J., 1993. El aire de la vida (una introducción a la ecología atmosférica). Ariel, Barcelona. 260 pp
, 2001. "Phenology: Responses to a warming world". Science 294: 793-795.
, 2001. "The complexity of factors driving volatile organic compound emissions by plants". Biologia Plantarum, 44: 481-487.
, 2002. Changed plant and animal life cycles from 1952-2000. Global Change Biology. [En premsa.]
Piñol, J., Terradas, J. i F. Lloret , 1998. "Climate warming, wildfire hazard, and wildfire ocurrence in coastal eastern Spain"

# data[].attributes.attachment_link.description
El "temps" està canviant El nostre planeta, com tots els altres, està instal·lat en el canvi. Un canvi que, en moltes ocasions durant la història de la Terra, ha estat espectacular, més que no pas el que ara coneixem com a "canvi global".

# data[].attributes.body
Font: Blog col·lectiu Hèlios: Aturem el Canvi Climàtic (ACC)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hem entrat a l'any 2020 i queda enrere, no sols el 2019 sinó també una dècada sencera, és per tant adient fer balanç de com han evolucionat els principals indicadors climàtics del planeta en aquest ample període de temps.

Les emissions de gasos d'efecte hivernacle produïts per les activitats humanes relacionades amb l'ús de combustibles fòssils, ha portat la concentració de CO2 a l'atmosfera a finals de l'any 2019 a un valor de 411,8 ppm que representa un 30% més respecte al que hi havia el 1959 que era de 316 ppm.

El més preocupant però es que la concentració de CO2 a l'atmosfera ha anat creixent a un ritme cada cop més alt, com veiem a la gràfica, els anys 60 del segle passat va incrementar-se a un ritme mitjà de 0'9 ppm/any mentre que a la dècada dels anys 80 ho feia a 1,6 ppm/any i actualment ho està fent a 2,4 ppm/any de manera que podem dir que en 50 anys hem quasi triplicat el ritme de creixement del CO2 a l'atmosfera de la terra. Aquesta tendència exponencial ens portarà doncs a valors de concentració de CO2 que en 5 anys poden situar-se entre 425 i 430 ppm, valors que segons els últims models climàtics portaria la temperatura global del planeta a un increment superior als 1,5ºC

La Temperatura

Com bé sabem la temperatura és la variable climàtica més important i la seva evolució ve lligada en gran mesura i com hem indicat abans a l'increment del CO2 i altres gasos d'efecte hivernacle. Les dades disponibles son molt fiables i responen a milers de mesuraments realitzats per tot el Món inclosos els oceans, que permeten calcular la temperatura mitjana global de la Terra amb força precisió.

Encara no disposem de tots els informes anuals que les diverses agències i institucions que estudien el canvi climàtic fan (Climate year report), però l'anàlisi de las dades existents ja han determinat que l'any 2019 és el segon any més càlid d'ençà que es tenen dades i també es pot afirmar que la dècada que deixem enrere és la que ha tingut temperatures mitjanes globals més elevades de la història, donat que 7 dels anys mès càlids han estat durant el període 2010-2019 (2010, 14, 15, 16, 17, 18 i 19), aquestes últimes dades ens diuen clarament que la temperatura del planeta està pujant i ho està fent cada cop més acceleradament, sent cada cop més difícil aconseguir els objectius de limitar l'increment de temperatura a 2ºC el 2100.

El mapa que presentem a continuació ens indica l'increment de temperatura experimentat en diferents àrees del planeta durant el període gener-octubre del 2019 respecte a la mitjana des del període de referència 1981-2010.

El resta de les variables climàtiques com són el , la superfície del gel àrtic o el retrocés de les glaceres, que analitzarem en més atenció en posteriors publicacions, també han evolucionat negativament, de manera que podem afirmar amb certesa que la dècada que hem deixat enrere ens mostra que el canvi climàtic i el corresponent escalfament global del planeta és ja una realitat i que no s'aturaran si no es prenen mesures contundents i universals per reduir les emissions de gasos d'efecte hivernacle.

Tot plegat, deixà en evidencia els negacionistes que des de diferents plataformes i amb molts interessos pel mig segueixen insistint en nega la realitat.

# data[].attributes.attachment_link.title
2010-2019, LA DÈCADA MÉS CÀLIDA DE LA HISTÒRIA. Una primera anàlisi

# data[].attributes.attachment_link.description
Hem entrat a l'any 2020 i queda enrere, no sols el 2019 sinó també una dècada sencera, és per tant adient fer balanç de com han evolucionat els principals indicadors climàtics del planeta en aquest ample període de temps. El CO2 Les emissions de gasos d'efecte hivernacle produïts per les activitats humanes relacionades amb l'ús de...

# data[].attributes.headline
Circulació oceànica i circulació atmosfèrica

# data[].attributes.subject
Circulació oceànica i circulació atmosfèrica

# data[].attributes.body
Teniu l'explicació a la pàgina 9 d'aquest document: https://bit.ly/2yRNSg4
Font: ICM - El mar a fons

# data[].attributes.headline
Resposta de la fauna i la flora al canvi climàtic

# data[].attributes.subject
Resposta de la fauna i la flora al canvi climàtic

# data[].attributes.body
Font: Apunts d'una assignatura

# data[].attributes.headline
Alerta climàtica a Catalunya  - què es preveu pel 2040?

# data[].attributes.subject
Alerta climàtica a Catalunya  - què es preveu pel 2040?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El 'Tercer Informe sobre el Canvi Climàtic a Catalunya' (des d'ara, TICCC), publicat a finals del 2016, i basat en el cinquè IPCC (Panell Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic), deixa clar que la temperatura mitjana de la Terra superarà els 2 °C crítics que hi havia a l'era preindustrial al voltant de mitjan segle. Els acords de la Conferència de les Nacions Unides de París alerten que no s'haurien de depassar en cap cas. Però no serà possible. La temperatura ha pujat 0,19 °C de mitjana cada 10 anys des del 1950 i fins al 2016. I, tot i que hi ha hagut un període al començament de segle en què l'augment ha estat menor, les dades recents mostren que ha estat temporal, i l'escalfament continua al mateix ritme o superior.

Tot plegat, a causa de la concentració de gasos d'efecte d'hivernacle (des d'ara, GEH) que hi ha a l'atmosfera, resultat del sistema econòmic capitalista basat en l'energia barata emmagatzemada pel planeta durant 4.000 milions d'anys. Una producció de gasos (diòxid de carboni [CO2], òxid nitrós [N2O], metà [CH4]) que continua augmentant. Al desembre del 2016 es va arribar a les 400 parts per milió (404,48 ppm), un valor que mai s'havia superat en els darrers 800.000 anys. Aquests gasos romanen a l'atmosfera i fan predictible l'escalfament que tindrem i assenyalen els efectes en la meteorologia, la temperatura, la disponibilitat d'aigua, els conreus, els aliments, la dieta, els boscos, el medi ambient, i en la salut i els drets socials de les persones. I a l'aire, al mar i al camp. I a les ciutats, viles i pobles.

Augment de temperatura, insolació i nits tropicals

"L'augment de les temperatures és inequívoc", asseguren els científics Javier Martín Vide, catedràtic de Geografia Física de la Universitat de Barcelona i coordinador científic del TICCC; Marc Prohom Duran, cap de l'Àrea de Climatologia del Servei Meteorològic de Catalunya (SMC), i Josep Calbó Angrill, professor titular del Departament de Física de la Universitat de Girona, que constaten també que serà "inevitable en els pròxims 30 anys", sempre que no ho evitin esdeveniments naturals inesperats o miracles tecnològics que ara mateix no s'esperen. Josep Calbó Angrill és el coordinador del cinquè capítol del TICCC, "Projeccions climàtiques i escenaris de futur", i és contundent: "A Catalunya, l'augment de la temperatura des del 1950 i fins ara és superior al mundial: 0,24 °C per decenni. Això ens porta a superar els 2 °C crítics abans del 2040, (entre el 2030 i el 2045). I, si no fem res, correm el perill d'assolir els 4 ºC d'escalfament abans de final de segle".

Marc Prohom Duran, doctor en Geografia per la Universitat de Barcelona i cap de l'àrea de climatologia del Servei Meteorològic de Catalunya, assenyala que la temperatura mitjana de la Terra haurà pujat 2 ºC en 100 anys i que no hi ha precedents en la història del planeta. A més, a partir del 2050, si no s'actua amb contundència i decisió, es pot disparar molt. I alerta: "En punts de l'Àrtic i al nord-est d'Europa, en els primers tres mesos del 2017, s'han produït anomalies molt 'bèsties', de més de 10 ºC". Durant l'abril i el maig han continuat les anomalies, però no tan exagerades. Les podeu veure en aquest enllaç del programa "Copernicus", de referència en l'àmbit europeu.

L'any 2050, la temperatura de Catalunya haurà pujat al voltant de 2,4 graus

El canvi climàtic és molt difícil de percebre. Ho perceben els ecosistemes. Per fer-nos-en una idea, diu Calbó, "un augment de 2 ºC de la temperatura equival que una espècie vegetal hagi de pujar la cota del seu hàbitat entre 200 i 250 metres". Postil·la Prohom: "Hem fet projeccions al Servei Meteorològic de Catalunya i 2 ºC significaria situar Barcelona a la temperatura de Màlaga". Les projeccions ens diuen que l'any 2050 la temperatura de Catalunya haurà pujat al voltant de 2,4 ºC. Aleshores, el clima que tindríem seria comparable amb el que hi havia el nord d'Àfrica l'any 1950. Indubtablement, molt preocupant i perillós.

Al mes d'abril, els heliògrafs de l'Observatori de l'Ebre han detectat que s'ha batut el rècord d'hores de sol en un mes: 292,7. Fa temps que tant l'Observatori de l'Ebre com l'Observatori Fabra han comprovat que pugen les hores d'insolació: 60 hores més cada decenni a l'Ebre, i 87, al Fabra. És a dir, que a Barcelona ara hi ha més de 400 hores de sol més per any. I a l'Ebre, 270. Les estacions han canviat. L'estiu i la primavera s'avancen. La primavera s'escurça. I el nombre de dies de glaçada al Pirineu ha disminuït entre 20 i 30 des del 1950.

Javier Martín Vide, catedràtic de Geografia Física i director de l'Institut d'Investigació de l'Aigua de la Universitat de Barcelona i coordinador científic del 'Tercer Informe del Canvi Climàtic a Catalunya', està preocupat per les nits tropicals, aquelles en què la temperatura no baixa de 20 ºC. Cada vegada en són més. A l'Observatori Fabra, s'han duplicat respecte a fa mig segle. A l'estació meteorològica de l'SMC Barcelona - Raval, els mesuraments registren una mitjana de 93,5 nits tropicals/any des del 2006. També s'han observat nits en què la temperatura no baixa de 25 ºC, les anomenades 'nits tòrrides': 4,5/any. Són dades preocupants perquè suposen empitjorar la qualitat del descans nocturn, imprescindible per a la bona salut de les persones. Les projeccions indiquen que el 2040 / mitjan segle les nits tropicals seran permanents des de finals de maig i fins a finals de setembre.

Les onades de calor seran més intenses, més freqüents i més llargues. Això tindrà greus efectes sobre la salut

Les onades de calor seran més intenses, més freqüents i més llargues, amb greus conseqüències per a la salut. El 2003, hi va haver a Europa 70.000 defuncions addicionals a causa de l'onada de calor. A Espanya, en van ser 8.000, i a Catalunya, 537. Xavier Basagaña Flores, investigador de l'ISGlobal (Institut de Salut Global de Barcelona), parla de les conseqüències de les onades de calor sobre les persones i alerta que l'envelliment de la població les farà més vulnerables: " Actualment, moren prematurament a Catalunya 310 persones cada any per la calor, sense que s'activi cap mena d'alerta per evitar-les. El 2040, en serien 718". Si al canvi climàtic hi afegim la feblesa que suposa l'envelliment, les persones mortes abans d'hora cada any arribaran a 2.500.

Les onades de calor, doncs, augmentaran la morbiditat, la quantitat d'éssers vius que emmalalteixen en un lloc i temps determinat, i la mortalitat. Per tant, els sistemes d'alerta de calor no s'han d'activar tan sols per temperatures màximes, sinó també per mínimes. Javier Martín Vide així ho ha demanat a l'Agència Estatal i al Servei Meteorològic de Catalunya argumentant que "tant la mortalitat com la morbiditat augmenten més amb les temperatures mínimes altes que no pas amb les màximes".

Resumint, diu Prohom: "Les projeccions de temperatura per al 2040 / mitjan segle a Catalunya indiquen un augment progressiu de tots els indicadors, nits tòrrides, dies càlids, onades de calor (longitud i intensitat). En punts de la costa, les nits tropicals seran perpètues entre finals de maig i finals de setembre. La temperatura va en augment a un ritme de 0,24 ºC per decenni". Així es pot llegir al 'Butlletí Anual d'Indicadors Climàtics'.

Per encàrrec del Govern britànic, l'economista Nicholas Stern va presentar, a l'octubre del 2006, un informe sobre l'impacte del canvi i l'escalfament global en l'economia mundial i concloïa: "Es necessita una inversió equivalent a l'1% del PIB mundial per mitigar els efectes del canvi climàtic. No fer-ho abocarà a una recessió que costarà un mínim del 5% i un màxim del 20% del PIB mundial". Des d'aleshores, i en la pràctica, no s'ha fet res. I el que s'ha fet s'ha fet tard. Els 2 ºC d'augment de temperatura són inevitables i el que cal és evitar el catastròfic augment de 4 ºC o el col·lapsant de 6 ºC. Caldria un mínim dels diners equivalents al 5% del PIB, deixar el petroli sota terra, fer la transició a les energies renovables i reduir el consum de materials i d'energia que exigeix un planeta finit amb recursos finits. El 2020, quan entrin en vigor els acords de París, se sabrà qui s'hi apunta. Stern va certificar que el canvi climàtic incidia en els elements bàsics de la vida humana: l'accés a l'aigua, als aliments, a la salut, al medi ambient.

Pluges lleugerament a la baixa. Un 20% menys de disponibilitat d'aigua

Catalunya el 2040 disposarà d'un 20% menys d'aigua i d'un 15/20% menys de pluja. Les sequeres seran més llargues i continuades. La pluja anirà a la baixa, amb un ritme de descens d'1,7 per decenni. A l'estiu, el descens serà del 5% per decenni. Des del 1950 i fins avui, la reducció de la pluja és de l'11%. Les dades, però, no són prou robustes per assegurar que definitivament plourà menys. Els models indiquen que les variacions durant els darrers 60 anys no són prou significatives.

Al Prepirineu i Pirineu plou menys i les temperatures pugen més (0,35 ºC per decenni) que a la resta del país. És a dir, a l'estiu baixa la precipitació a les capçaleres dels rius, les àrees fonamentals de proveïment. En conseqüència, els rius portaran menys aigua i la disponibilitat per a boca i reg anirà cap avall. A més, pel fet d'augmentar la temperatura, el sòl es resseca i necessita més aigua. I s'incrementa l'evaporació. Tot plegat ens porta a un escenari en el qual, encara que plogués el mateix -que segurament no serà el cas-, hi hauria menys aigua disponible, amb sequeres més freqüents i perllongades.

A mitjan segle, els models assenyalen una disminució dels recursos hídrics (aigua blava) del 9,4% al Pirineu i Prepirineu (bàsics per a la regulació dels embassaments i la gestió antròpica i ecològica), del 18,2% a les comarques interiors, i de fins al 22% al litoral. A la zona meridional, la disminució dels recursos hídrics serà molt més elevada: el 70% dels valors actuals.

No queda demostrat en els estudis realitzats fins ara que les precipitacions hagin de ser significativament més extremes (que plogui més fort i en menys temps), tot i que alguns models, com els elaborats a l'Observatori de l'Ebre, comencin a detectar que plourà menys dies, de manera més intensa i en temporades en què habitualment no ho feia. El sistema de recollida d'aigües aleshores en podria quedar afectat.

A la Mediterrània hi haurà menys pluges. Catalunya tindrà el 2040 el 20% menys d'aigua

No hi ha evidència clara que hagin d'augmentar les inundacions. Però les rierades locals, a causa de les construccions humanes, incrementen l'exposició i la vulnerabilitat. Javier Martín Vide explica: "Tenim grans deserts cap als 30 graus de latitud perquè hi ha un cinturó d'anticiclons a les capes mitjanes de l'atmosfera que fan de tapadora". Aquest cinturó es desplaça una mica cap al nord a l'estiu i cap al sud a l'hivern, i això explica que, en conjunt, l'estiu sigui més sec que l'hivern. En un planeta més càlid, aquest cinturó es desplaçarà una mica més cap al nord. Per tant, el Mediterrani veurà reduïdes les seves precipitacions. Des del 1997 fins al 2016, a Catalunya ha plogut menys de la mitjana.

En resum, tot indica que, l'any 2040, disposarem d'un 20% menys d'aigua al conjunt de Catalunya. La disminució de la pluja anual en tot el territori català serà del 15/20% respecte al 1950. Hi haurà escassetat d'aigua. Josep Mas Pla, professor del Departament de Ciències Ambientals de la Universitat de Girona i investigador de l'Institut Català de Recerca de l'Aigua, descriu: "La pluja i el cabal dels rius minvaran. La demanda es mantindrà. La infiltració baixarà. El cabal baixarà. Al mar arribarà menys aigua. El riu ha de portar un cabal de manteniment que no es compleix enlloc. L'Agència Catalana de l'Aigua ha rebaixat al 60% els cabals necessaris que regien perquè no en complien cap. Els rius han de disposar dels cabals ecològics. Els deltes estan en perill".

L'agricultura, gran consumidora d'aigua ara i en el futur

L'agricultura és, en termes generals, la gran consumidora d'aigua a Catalunya. Com que augmentaran les sequeres, baixarà la productivitat de les terres i la producció d'aliments. Les collites avui ja s'avancen en el temps. En el futur, necessitaran més aigua i no n'hi haurà.

Catalunya és formada per tres 'països' diferents: els Pirineus, l'interior i la costa. En alguns llocs, l'augment de la temperatura farà que les plantes comencin el seu cicle fenològic, la seva vida vegetativa -sortir les fulles, les flors- abans. En altres llocs, la sequera serà prou forta perquè el cicle no es pugui començar. Per exemple, a l'Observatori de la Serra d'Almos, a la Ribera d'Ebre, han comprovat que les plantes floreixen 20 dies abans i les fulles cauen més tard que el que fins ara era habitual.

A Catalunya, només reguen el 30% dels pagesos. El 70% de la superfície agrícola és de secà. De secà estricte, radical, d'on difícilment es pot obtenir aigua del freàtic perquè puja més l'extracció -energia/depuració- que no pas el benefici possible. Per tal que la gent es pugui guanyar la vida al camp, cal aigua. No a tot arreu hi haurà prou aigua per regar. Què faran, presumiblement, els pagesos? La temptació seria fer pous més profunds. Hi podria haver, doncs, un excés de perforacions, tot i les lleis reguladores.

Diu Mas Pla: "A Sant Celoni i a Hostalric, les indústries fan pous a 15 metres del riu, xuclen l'aigua i deixen seca la Tordera on hi ha fonts alternatives. S'han de fer estudis per veure la potència dels cabals subterranis i no són gaire cars. A 30 o 40 metres de profunditat trobaríem aigua de qualitat, poc mineralitzada. Els recursos subterranis profunds són de sistemes molt grossos i tindrien una resiliència molt més alta al canvi climàtic".

Sequeres: cada cop més intenses i freqüents

"El gran factor limitador que tenim a Catalunya és l'aigua", assegura Iñaki Gili Jáuregui, responsable de Mitigació de l'Oficina Catalana del Canvi Climàtic. L'evidència més clara de l'increment de les sequeres és l' augment de dies consecutius sense pluja: les ratxes seques. Hem tingut sequeres rigoroses en el passat, però és indiscutible que van a més. I seran més llargues i continuades. Els sòls seran més secs a la primavera, i el període sec estival s'allargarà, cosa que afectarà els ecosistemes i l'agricultura. Hi haurà menys cabal disponible, el volum de neu emmagatzemada al Pirineu serà més petit i el desglaç s'avançarà.

La sequera del període 2015-2016 va ser força important. Als dos observatoris amb més cobertura temporal de dades (l'Ebre i el Fabra) es van registrar rècords. Al Fabra, a la serra de Collserola, a 400 metres sobre el nivell del mar, van observar una ratxa seca de 94 dies consecutius amb una precipitació inferior a 1 mm (entre el 4/5/2015 i el 5/2/2016). En aquest mateix observatori, l'any 2015 va ser el més sec mai observat des del 1913.

L'any 2015 va ser el més sec a Collserola des de fa gairebé 100 anys

El 2016 també ha estat un any molt sec. Les alzines sureres de l'Albera s'han assecat. Al Maresme, van morir 800 hectàrees de pi pinyer atacats per una plaga de l'escarabat 'Tomicus destruens'. Van morir, sempre segons els estudis consultats, per tres causes: manca de gestió forestal i, per tant, més vulnerabilitat dels arbres; sequera prolongada i feblesa dels arbres.

Reduir massa forestal: tallar arbres als boscos (i plantar-ne a les poblacions)

Catalunya té el 64% de superfície forestal, la majoria privada. A Europa, només tenen més boscos que Catalunya Rússia, Finlàndia, Àustria i Suècia. Des dels anys setanta del segle passat no s'explota el bosc com cal, ja que només el 25% de les parcel·les són gestionades, segons el Departament d'Agricultura. Els arbres han aprofitat la manca de gestió i la terra abandonada per proliferar: abandonament rural, colonització natural de camp a prat, de prat a matollar i de matollar a bosc. Hi ha conques que han guanyat entre el 10% i el 12% de massa forestal. I, lògicament, necessiten més aigua per viure. Avui en dia, Catalunya perd el 20% de l'aigua disponible en les capçaleres dels grans rius de les conques internes. Moltes fonts no ragen perquè els arbres s'han apoderat de l'aigua.

Els boscos han crescut a Catalunya. No s'exploten, consumeixen molta aigua i són un risc d'incendis

Hi ha zones boscoses amb una elevadíssima intensitat per hectàrea, on els arbres que competeixen entre ells pel sòl, els nutrients i l'aigua són febles, vulnerables, prims, amb poca capacitat de maduració i, sobretot, són vertaderes bombes hidràuliques. Cada any, la biomassa dels boscos s'incrementa de l'ordre d'un milió i mig de tones, que es van acumulant. Hi ha parcel·les de boscos que, en lloc de tenir 1.000 o 2.000 exemplars per hectàrea, en tenen 7.000, 8.000 o 10.000. Paradoxalment, sobrarien arbres en alguns boscos mediterranis, malgrat que aquesta asseveració topi amb arrelades idees urbanes o conservacionistes. Com menys arbres hi hagi en una determinada superfície, més recursos, aigua, sòl i nutrients, estaran disponibles per a cadascun.

Tot plegat és el resultat de l'atomització de la propietat forestal i del baixíssim rendiment que s'obté del bosc, inferior a la despesa que cal per extreure la fusta, la llenya, la pinya o la biomassa. Les explotacions agrícoles familiars han baixat el 70% en 15 anys, i les parcel·les es van concentrant cada cop en menys mans. Gent que explotava un tros del territori ara és assalariat. A Catalunya, queden 26.000 pagesos/es, el 2% de la població activa. El 38% tenen 65 anys o més.

Gabriel Borràs Calvo, biòleg i responsable de l'Àrea d'Adaptació de l'Oficina Catalana del Canvi Climàtic, explica: "Qualsevol material vegetal, per construir la seva matèria orgànica, capta energia del sol, aigua de la terra i CO₂ de l'atmosfera. Actuen com a embornals de carboni, carboni que se sostreu de l'atmosfera i es queda en la matèria orgànica del vegetal. Això es compleix si aquests vegetals tenen unes condicions no estressants. Quan hi ha masses boscoses altament poblades i que, per tant, estan en situació d'estrès, es produeix el fet contrari: respiren molt més que no pas fotosintetitzen. I, per tant, són emissores netes de CO₂".

A més, perquè un arbre fixi un gram de carboni, són necessaris 500 grams d'aigua. Com més puja la temperatura, més demanda d'aigua hi ha per part de l'atmosfera, i més s'incrementa l'evapotranspiració. En tenir una part important dels boscos estressats i sense gestió, menys aigua va als rius. En definitiva, a la mateixa precipitació en una conca, menys aigua blava que es genera perquè s'evapotranspira.

El gran foc ja ha començat, però encara no se'n veuen les flames

El 'Gran Incendi Forestal' a Catalunya ja fa temps que ha començat. Tan sols falta saber quan en veurem les flames i on començarà. Ja estem patint incendis fora de temporada. M. Carme Llasat Botija, professora del Departament de Física Aplicada de la Universitat de Barcelona, autora del capítol "Riscos d'origen climàtic" del TICCC, recorda que, en els darrers temps, "els incendis a Catalunya han baixat en nombre i en hectàrees cremades, però no es pot abaixar la guàrdia perquè les condicions més extremes de temperatura, humitat i precipitació previstes apunten cap a un augment del nombre d'incendis".

Marc Castellnou Ribau, cap de l'Àrea del Grup d'Actuació Forestal (GRAF) dels Bombers de la Generalitat, alerta: "Hi haurà grans incendis a les comarques catalanes, però el 'Gran Incendi' serà al Prepirineu i anirà des de Navarra fins a les Gavarres. Un foc que podria arribar a cremar 300.000 hectàrees, atesa la massa forestal contínua sense gestionar, les condicions dels boscos d'aquest territori i el canvi climàtic". Serà, diu, abans del 2040.

El 'Gran Incendi' que està per arribar es produirà al Prepirineu i anirà des de Navarra fins a les Gavarres

I va, fins i tot, més enllà: " El Prepirineu és la zona on l'efecte del canvi climàtic és més contundent ". Les serres de Tarragona als anys vuitanta ja van començar a patir incendis que han renovat l'ecosistema. A Barcelona, fou als noranta. Els boscos del Prepirineu no han sofert grans pertorbacions. Són, per tant, boscos envellits que estan molt fora de rang climàtic. Altres boscos (Prades, els Ports) estan més adaptats al clima actual. Els del Prepirineu estan acumulant una proporció de material mort més gran que de material viu. Quan un bosc supera aquest llindar (el 70% de mort i el 30% de viu), té les condicions per cremar amb alta intensitat.

Al mes de febrer passat, un grup d'experts de la Unió Europea, entre els quals Marc Castellnou, es van desplaçar a Xile per analitzar els darrers incendis que aquest país ha patit. En dues setmanes, es va cremar el doble de l'extensió de Catalunya. Eren zones de clima mediterrani. Foren focs d'enorme voracitat, capaços de cremar 8.000 hectàrees en una hora, l'equivalent a tota la serra de Collserola de Barcelona.

Malauradament, els incendis de Xile ens porten a una nova generació de foc, la sisena: situacions pròpies d'incendis de cinquena generació (simultaneïtat de grans focs en una zona concreta), però lligades als efectes del canvi climàtic a escala continental. Tempestes de foc, conseqüència de sequeres de llarga durada, clima extrem i una determinada fenologia de la vegetació. Catalunya ja va intuir aquest rang d'incendi el 2012 amb els focs de l'Alt Empordà. Causa espant entre els bombers que a Catalunya es produeixi un incendi de sisena generació.

Seguretat alimentària: un desafiament, una oportunitat

El canvi climàtic (augment de GEH a l'atmosfera), l'augment de la temperatura, la reducció de la pluja, l'escassetat d'aigua, les sequeres, faran que es produeixin menys quilos de productes agroalimentaris, que seran de qualitat diferent. L'agricultura que tenim a Catalunya no és la de sempre. Hi ha varietats que es van introduir als anys setanta del segle passat. Hi haurà, inevitablement, canvis però no es perdran ni la fruita ni les hortalisses ni el vi. Es perdran, bàsicament, aquelles introduïdes amb criteris de mercat, no les de tota la vida.

A més de la relació amb l'aigua ja explicada, l'agricultura i la ramaderia generen aquestes preguntes: pot assolir Catalunya el 2040 la seguretat alimentària? Pot fer-ho a base d'agricultura orgànica? L'actual model ramader permet caminar cap a l'autosuficiència? Com s'ha de gestionar el nitrogen?

Robert Savé Montserrat, coordinador de vitivinicultura de l'Institut de Recerca i Tecnologia Agroalimentàries (IRTA) i professor de Biologia a la Universitat Autònoma de Barcelona, pensa que no és possible abastir Catalunya tan sols amb agricultura orgànica i prefereix parlar de seguretat alimentària, entesa com la que permet mantenir uns estàndards de vida amb els propis recursos (sòl, aigua i energia). "L'agricultura orgànica és fantàstica (als nostres fetges hi ha DDT i, en canvi, als dels nostres néts no n'hi haurà). Revalora el sabor. Però és cara. Som davant d'un problema important perquè l'agricultura orgànica produeix menys per unitat de superfície. Difícilment substituirà la convencional perquè necessitem tones d'aliments", conclou. I, a més, hi afegeix Savé, no hi ha literatura científica que pugui avalar que un producte orgànic sigui millor que un de convencional (si s'han seguit les normes de la UE). "Això sí, és cert que els productes orgànics no han passat per cambres i disposen d'unes propietats organolèptiques que els convencionals no tenen habitualment".

Només el 30% del que mengem es produeix a Catalunya. Som deficitaris en lleguminoses, hortalisses i cereals

Josep Tuson Valls, enginyer tècnic agrícola i membre de l'associació ERA (Espai de Recursos Agroecològics), sosté que sí que seria possible arribar a més del 98% de sobirania alimentària sempre que s'orientés el sector agrari a produir els aliments que necessiten els 7,5 milions d'habitants. Ara mateix, assegura Tuson, només el 30% del que mengem es produeix a Catalunya. Som deficitaris en lleguminoses, hortalisses i cereals. Contràriament, s'exporta una part molt important d'allò que produeix l'agricultura i la ramaderia i, alhora, s'importa una gran part dels aliments que necessiten els animals (5 milions de tones, en especial de blat de moro, soja, cereals i animals petits).

Maria Teresa Sebastià Álvarez, professora de Botànica a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria Agrària de la Universitat de Lleida i responsable de l'Àrea d'Ecologia Vegetal i Botànica Forestal del Centre Tecnològic Forestal de Catalunya, assenyala: "Des del punt de vista agroalimentari, diria que cal apostar per una agricultura amb menys demanda de petroli, tirant cap a l'ecologia, amb menys entrades de fertilitzants i pesticides". Tot orgànic?, es pregunta Sebastià: "És una via més eficient, amb menys fertilitzants, menys gasos d'efecte d'hivernacle i menys despesa d'aigua. Si s'augmenta la producció, s'abaixarà el preu. Hi ha gent que pensa que no n'hi haurà prou, que la producció és més baixa i que necessitem molts aliments. No estic segura que no es pugui aconseguir".

Gustavo Duch, veterinari, escriptor i investigador, hi afegeix: "No es practica una agricultura que entengui la terra com a substrat viu i no com a recipient. Hi ha el carboni que hi ha. Pot estar inorgànic a l'aire o dipositat als nostres cossos o a la terra. L'anem tirant a l'atmosfera, i la manera més sensata d'actuar és tornar-lo a la terra. En la mesura que tenim els cicles desconnectats, no tenim aquella imatge que l'agricultura és circular i amb la 'merda' dels porcs es fan adobs. Catalunya hauria de ser com una gran finca agrària, en què el cicle torna a començar".

Però sobretot, remarca Tuson, cal canviar la dieta alimentària: "No podem abastir la dieta que consumim des de la producció agrícola de què disposem". Per produir-la, caldrien tres vegades la superfície cultivable. Ara bé, la dieta actual és irracional. Avui dia, consumim més de mig quilo diari d'aliments animals i n'hi hauria prou amb un màxim de 50-70 g. Per aconseguir la quasisobirania, caldrien 857.250 hectàrees de terra fèrtil de secà (Catalunya en disposa de 841.830, de les quals 264.462 són de regadiu, la qual cosa permetria, en ser més riques les terres regades, suplir el petit dèficit d'hectàrees). I postil·la Duch: "Cal canviar el sistema alimentari per mitigar els efectes en el canvi climàtic. A Catalunya, ens hi hem de posar urgentment. Tenim un sistema alimentari on està deslligada la producció de la terra. Tenim una producció molt bèstia de porcs però que no s'alimenten amb la nostra terra, sinó amb la que tenim espoliada o llogada a països del Sud que estan produint per nosaltres".

Ramaderia: els porcs, mal negoci per al medi ambient

Diu Tuson: " Un porc, per produir un quilo de proteïna, en necessita cinc de vegetals. Significa malbaratar recursos. I, això, sense comptar que aquests porcs, bona part dels quals s'exporten, excreten gasos de metà i nitrats/purins, que contaminen les aigües, la terra i l'ambient".

"Els purins dels porcs són un gran problema. Hi ha nitrat als pous d'aigua d'una part de Catalunya"

Savé hi coincideix: "Els purins dels porcs són un gran problema. El nitrat que trobem als pous, al freàtic, ja hi va començar a entrar fa 15 o 20 anys. Si ara deixéssim d'aplicar purins, el 2040 encara en tindríem la meitat. Som davant d'un problema de país que ha apostat per un determinat sistema productiu i que possiblement ha superat la capacitat de càrrega de bestiar que hi pot haver per superfície. Solució? Produir d'una altra manera o produir una altra cosa. No és senzill. Hi ha persones involucrades en aquest sistema de vida".

Iñaki Gili: "El gran problema que genera aquesta indústria és l'aigua i el metà, però en especial l'aigua. Les filtracions de nitrats als aqüífers, als pous, són una amenaça creixent, insostenible. Potser aquest model ha arribat al seu límit, si no l'ha ultrapassat. És massa intens".

Maria Teresa Sebastià: "Hi ha pèrdues d'eficiència en cada nivell tròfic. Si et menges la col, és més eficient que si et menges la vaca que es menja la col. I estalvies l'efecte d'hivernacle. Els remugants emeten molt metà. A la gent que no vol deixar de menjar carn li diria que mengi carn de més qualitat (d'animals de pastura) i en menys quantitat. Els vegetals poden cobrir aquestes necessitats".

La pesca perd hàbitats i biodiversitat

En pesca hi ha una progressiva pèrdua d'hàbitat i de biodiversitat. Els ecosistemes marins costaners i, en conseqüència, la pesca costanera, de gran tradició a Catalunya, estan afectats per la sobreexplotació, la destrucció de l'hàbitat, l'acidificació del mar i el canvi climàtic. Tot plegat podria causar un decreixement de les captures de fins al 20%.

L'augment de la temperatura de l'aigua afecta negativament trets biològics de les espècies marines com ara la reproducció, el creixement i la condició física. Mengem 'panga' perquè el nostre lluç és més/massa car, diu Savé. El peix de la Mediterrània s'acaba. Inevitablement, hi haurà menys peix. "Si tota la humanitat es passés a una dieta vegetariana, podríem posar fi al canvi climàtic. És una via clara. Canviar la forma d'alimentar-nos estaria bé", conclou Maria Teresa Sebastià.

La Mediterrània: puja de nivell i de temperatura

Josep Pascual Massaguer, tècnic agrícola i meteoròleg, fa més de 40 anys que mesura el nivell del mar i la temperatura. La temperatura de l'aigua de la mar Mediterrània, diu Pascual, ha pujat de mitjana a la superfície 0,3 ºC per decenni des del 1974: 1,3 ºC en 43 anys. A escala global, l'augment és equivalent. S'observa, per exemple, a la Taula de Temperatures a l'Estartit.

El mar, a causa fonamentalment de l'augment de la temperatura que dilata l'aigua, ha pujat de nivell 4 mil·límetres cada any de mitjana: 10 centímetres des del 1990. En els darrers 20 anys, en els 10 quilòmetres que van de Begur a l'Estartit, les platges han reculat 60 centímetres per any i de mitjana. És a dir, que, en els darrers 20 anys, les platges entre Begur i l'Estartit han retrocedit 12 metres (de manera irregular, ja que en uns llocs avança i en d'altres recula).

El delta de l'Ebre està en greu risc, però també estan amenaçats els deltes del Ter i del Llobregat

Pascual no dubta a advertir que els deltes del Ter, del Llobregat i de l'Ebre estan amenaçats. Els temporals de mar "entren" cada cop més. El delta de l'Ebre està en greu risc, però també la resta de deltes de rius catalans, així com tot el litoral català. La pujada del mar com a efecte del canvi climàtic i la no-arribada de sediments en són les principals causes. Com que les hidroelèctriques no volen obrir les comportes baixes dels embassaments, no permeten la circulació de sediments.

Quim Pérez, d'Aigua és Vida i d'Ecologistes en Acció, afirma: "Veig un futur molt alarmant per al delta de l'Ebre i per al litoral català si no fem arribar sediments per mantenir l'equilibri entre la terra i el mar. S'han construït massa barreres i s'altera la funció arrossegadora dels cabals generadors i dels corrents marins".

El sistema litoral està molt modificat. I l'ocupació humana és massa intensa. La proliferació de passeigs marítims i de ports nàutics, que canvien els corrents marins i els arrossegaments de sorra, està alterant negativament tot el litoral. Bona part de la costa catalana està sotmesa a un règim hídric de rieres on l'aigua només baixa quan plou fort. El creixement urbanístic que ha envaït les rieres no solament impedeix la baixada de sauló a les platges, sinó que causa estralls al territori i envia residus de tota mena a la costa i al mar.

Les platges reculen cada any per la pujada del nivell del mar. "No podrem salvar totes les platges", avisen

Aquesta contaminació no es resol amb depuradores ni sanejament costaner. "No podem salvar totes les platges", diu M. Carme Llasat. Haurem de triar quines platges se salven i quines no, perquè no hi haurà prou sorra. La que es fa servir extreta del fons marí proper a la costa és ineficaç i resulta arrossegada quan esdevé el primer temporal fort. Jordi Salat Umbert, oceanògraf de l'Institut de Ciències del Mar de Barcelona, toca el punt feble: "Els principals problemes són: l'ocupació de l'espai litoral tot modificant-lo, l'arribada de contaminants (entesos com a productes aliens a l'entorn marí o en concentracions per damunt les naturals) a les aigües marines i l'alteració de l'ecosistema marí per explotació d'algunes poblacions i modificació de l'estructura del fons. Si realment el que volem és salvar les platges, hem d'evitar justament aquestes actuacions".

Tanmateix, vindrà una nova indústria, segons preveu l'arquitecta, urbanista i activista social Itziar González. Com a exemple, diu: "Una indústria de la transició, de la desconstrucció de la Costa Brava, de la costa catalana, de la valenciana, que seran xuclades pel mar. Això ens donarà una gran autoestima com a espècie. Un dels meus somnis és buscar sortida a la mòmia de Marina d'Or (que ha fet fallida i espatlla el paisatge). Cal redecidir què s'hi farà en aquell sòl".

Grans ciutats: canvi climàtic i contaminació a l'alça

La suma de temperatures / canvi climàtic, vehicles, contaminació és un còctel molt nociu per a la salut de les persones, en especial a les concentracions urbanes. El problema de salut ambiental més greu a Catalunya, sobretot a les grans ciutats, és la contaminació. A Barcelona i l'àrea metropolitana, més de la meitat de la contaminació és per culpa de la mobilitat: el 52,6%. L'agent contaminant més problemàtic és el diòxid de nitrogen: no s'ha aconseguit estar per sota dels límits ni de la UE ni de l'Organització Mundial de la Salut (OMS). Pel que fa a les partícules, no se superen els nivells de perill que assenyala la Comissió Europea, però sí els de l'OMS, a Barcelona i en molts llocs de Catalunya. D'altra banda, l'ozó és un problema a Osona.

Barcelona supera en el 30% els límits de contaminació de l'aire de l'OMS. Sobretot, per culpa dels cotxes

A la Barcelona metropolitana, entre el 60 i el 70% de l'espai públic és ocupat per vehicles motoritzats que contaminen. La densitat és de 6.100 vehicles per quilòmetre quadrat (Madrid 2.200 / París 1.500 / Londres 1.300). La ciutat supera en el 30% els límits de contaminació de l'aire que marca l'Organització Mundial de la Salut. A Catalunya, hi ha zones negres per contaminació: Alcanar (cimentera CEMEX), Manlleu (combustió de biomassa a les calderes que s'hi han instal·lat) i els dos Vallès, que queden enclotats. A Osona, el problema és l'ozó.

"Totes les ciutats de més de 50.000 habitants haurien de reduir el trànsit de vehicles", diu Xavier Querol Carceller, professor d'Investigació del Centre Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) a l'Institut de Diagnosi Ambiental i Estudis de l'Aigua'. I apunta: "A la Unió Europea, l'òxid de nitrogen mata 68.000 persones, i les partícules, 438.000. I hi afegeix: "Segons el Banc Mundial, els costos de la contaminació per PM 2,5 [partícules en suspensió 2,5] suposen anualment el 5% del PIB".

En la planificació de la mobilitat i de l'estalvi d'energia i de temps, la ciutat hauria de tenir en compte les tasques de la cura. No tan sols les de la productivitat remunerada. Les necessitats dels nens i les nenes, de la gent gran, de les persones amb discapacitats. Relacionar les escoles amb les feines habituals de la ciutadania, apropant-les al 'dia de cada dia'. Vincular la feina, la zona comercial, els centres de salut, el lloc on vius i l'escola. Posar en el 'centre' la cura i la socialització de les tasques. Facilitar el transport públic i el transport actiu. La vida quotidiana ha de ser fàcil i s'hauria de poder fer a peu i amb la responsabilitat compartida i de totes. Sobre economia de la cura, en parla Christle Keller, antropòloga, politòloga i Màster en Estudis de Dones, Gènere i Ciutadania.

Salut? Contaminació, calor i infeccions

Els infants, les persones grans o amb patologies prèvies i la població de nivell socioeconòmic baix són els més vulnerables a patir els efectes del canvi climàtic. La contaminació afavoreix casos de malalties cardiovasculars, ictus, arterioesclerosi, del sistema nerviós, mental, diabetis, sistema urinari, ronyó, respiratòries, i disminueix el desenvolupament de la capacitat pulmonar dels menors. En conseqüència, augmenta la mortalitat entre l'1% i el 5% en funció de com es compti. Sobre els efectes aguts en dies de molta contaminació, l'augment és de l'1% (2 morts més de les habituals per dia). L'efecte crònic de viure en llocs més o menys contaminats pot arribar al 5%.

A Catalunya ja hi ha unes 3.500 morts prematures l'any per afectacions derivades de la contaminació de l'aire

A Catalunya, es registren anualment unes 3.500 morts prematures causades per afectacions derivades de la contaminació de l'aire. La meitat, per la contaminació causada pels combustibles fòssils. L'altra meitat, pels materials/partícules que es desprenen pel desgast de pneumàtics, frens i asfalt. Els infants són els més vulnerables. "Les capacitats funcionals dels cervells dels nens són menors en funció del grau de contaminació", expliquen Xavier Basagaña i Jordi Sunyer Deu, catedràtic de Medicina Preventiva i Salut Pública de la Universitat Pompeu Fabra i cap del Programa de Salut Infantil de l'ISGlobal. "I no sabem si aquesta pèrdua es recupera traslladant-te a zones amb menys contaminació, ni si hem de començar a comptar des de la gestació (el cervell, pel que fa a la substància blanca, es comença a formar a partir de les 20 setmanes)".

Un procés similar passa quan el cervell inicia la fase de decadència. Es pot tenir una caiguda del cervell més ràpida si es viu en una zona més contaminada. Múltiples estudis arreu del món així ho indiquen. També hi ha més risc d'Alzheimer. I assegura Sunyer, en relació amb les poblacions: "El verd per ell mateix és beneficiós per al benestar i per a la salut. La ciutat desitjable és aquella on nens i nenes poden jugar al carrer i anar a peu a l'escola. I no es pot fer si estan envoltats de cotxes. Aquella en la qual als terrats hi ha verd, en la qual, a les façanes, els jardins verticals protegeixen de l'escalfor i refreden l'espai. Una ciutat per caminar i observar. Cal tornar la natura a la ciutat. Arrencar ciment i enverdir-les!". Martín Vide conclou: "Es tracta d'esponjar la ciutat, menys impermeable i menys dura, amb més terra. Amb menys cotxes. Més carril bus i més carril bici. Amb un transport públic bo i àgil. Si falla el transport públic, no resolem el problema; és una cadena".

Augmentaran les malalties infeccioses per la calor i pels efectes negatius dels productes químics a l'ambient

La sanitat pública haurà de preveure i afrontar, a més dels desafiaments derivats de la contaminació, l'escalfament / les onades de calor i l'augment de les hores d'insolació que farà que pugin els casos de càncer de pell i les malalties infectives transmeses per vectors. Els canvis en les temperatures i les precipitacions afavoreixen l'aparició de mosquits, els transmissors principals d'aquests tipus de malalties, com dengue, malària o chikungunya.

Les malalties ambientals poden augmentar. Carme Valls, metgessa, directora del programa Dona, Salut i Qualitat de Vida, del Centre d'Anàlisis i Programes Sanitaris (CAPS), ens assenyala algunes conseqüències de la presència de productes químics al medi ambient. Els insecticides que s'apliquen a les plantes augmenten la presència d'estrògens en els vegetals que consumim. A les dones els multipliquen els seus propis estrògens i els augmenten el risc de càncer de mama, els poden provocar malalties com l'endometriosi, que les pot deixar estèrils, o provocar un augment de les menstruacions amb les consegüents pèrdues de sang, de ferro, que afavoreixen les anèmies. En els homes, els insecticides provoquen especialment atròfia de testicle i disminució d'espermatozous i disminució de testosterona.

Els fetus masculins es desenvolupen pitjor a causa de la presència d'estrògens a l'ambient. Alteren l'harmonia de les hormones i, atès que són estrògens, alteren la testosterona, de tal manera que els nens neixen amb testicles més petits, testicles amb ascensor o amb alteracions al forat de la uretra. Una malformació congènita relacionada amb productes químics ambientals. Es parla poc, o directament s'amaga, la presència de trihalometans a l'aigua: causaria càncer de bufeta. Tampoc no es poden oblidar les síndromes de sensibilització central, fibromiàlgia, síndrome de fatiga crònica, sensibilitat química múltiple i electrosensibilitat, que són tots molt invalidants.

Doctors i doctores de primària hauran d'estar preparats per entomar totes aquestes amenaces l'any 2040. Ha de ser l'atenció primària, la medicina preventiva, la clau del sistema sanitari i no els hospitals, cars, ineficients energèticament, perillosos i insostenibles i menys encara els hospitals privats. "La prevenció i l'actuació sobre els determinants socials de la salut són la clau", diu el doctor Josep Martí Valls.

No discriminar per raons de gènere, d'orientació sexual, de classe o de procedència, salvaguardar els drets socials bàsics - a l'aire, l'aigua, els aliments, la sanitat, l'habitatge, medi ambient, treball/renda, educació, al temps lliure, la pau, el reconeixement, o l'energia - i no haver de pagar pel fet d'haver nascut, haver de 'pagar per viure', és la millor manera de reduir les desigualtats socials i econòmiques. Una qüestió clau, diu Jordi Sunyer, per fer front al desafiament que suposa el canvi climàtic.

Energia: cap a una transició energètica

Tots els elements bàsics per a la vida humana a què al·ludia Stern (aigua, aliments, medi ambient, salut) estan afectats i/o necessiten energia. També els sectors/activitats determinants en l'actual sistema econòmic: el transport (captiu del petroli en més del 90% i impossible d'electrificar al mar i a l'aire), la indústria (mitigar les emissions al mínim, apartar de les concentracions urbanes les més agressives: cimenteres, incineradores), els residus (industrials o humans, s'haurien de convertir en un proveïdor de materials a través del reciclatge / la reutilització i la selecció eficient en origen) i el turisme (dependent de l'aigua, l'alimentació, el transport, el medi natural, les urbs i que resulta invasor/estressant a les persones).

A les centrals nuclears d'Ascó i de Vandellòs se'ls acaben els permisos en la pròxima dècada

El subministrador bàsic són els combustibles fòssils (86/87% del total), finits, en declivi, i causants alhora de la riquesa gaudida i del canvi climàtic/escalfament. Fer la transició energètica per evitar la contaminació de l'atmosfera amb els GEH significa substituir els hidrocarburs per energies renovables (eòlica, solar, fotovoltaica, hidràulica, geotèrmica, mareomotrius), o no contaminants, com és catalogada, generosament i errònia, la nuclear (materials, combustible, residus i accidents són altament contaminants, perillosos i de llarguíssima durada).

"Les nuclears han fracassat", diu Marcel Coderch, doctor en Enginyeria de Telecomunicacions i president de l'Autoritat Catalana de la Competència: "Ja només en construeixen la Xina, Rússia i Corea del Nord. A Europa no se'n fan. La central d'última generació que hi ha en construcció a Finlàndia ha provocat la fallida d'Areva, multinacional d'origen francès. Les dues centrals que Toshiba havia de fer als Estats Units, heretades de Westinghouse, han causat la seva fallida. Toshiba ha perdut 6.000 milions de dòlars i s'ha hagut de vendre una part de les seves línies de producció. La Gran Bretanya ha aprovat un projecte a càrrec dels francesos d'EDF, que s'han compromès, en compensació, a comprar durant 35 anys l'energia al doble de preu actual". A Catalunya, l'energia nuclear suposa poc més de la meitat del subministrament energètic. A les tres centrals (una a Vandellòs i dues a Ascó) se'ls acaben els permisos d'explotació en el decenni que ve. I cal decidir si se'ls allarga la vida.

La ciutadania suïssa ha aprovat en referèndum promoure les energies renovables i prohibir la construcció de noves centrals nuclears. Actualment, en tenen cinc funcionant, que es tancaran en un màxim de 30 anys. Cada persona haurà de pagar més per l'energia i disminuir el seu consum energètic: un 16% d'aquí a l'any 2020. Un 43%, el 2035. Sempre en relació al consum del 2000. Suïssa ha decidit, doncs, decréixer energèticament.

Els acords de la Conferència de les Nacions Unides sobre el Canvi Climàtic celebrada a París l'any 2015, i que haurien d'entrar en vigor el 2020, no limiten els cotxes i recomanen, només recomanen, substituir les energies fòssils per renovables. Per acomplir-los, caldrà deixar sota terra, com a mínim, dues terceres parts de les reserves provades d'hidrocarburs. Per si fos poc, s'haurà de fer front a un inconvenient greu: la taxa de rendiment energètic (TRE: la relació entre l'energia emprada i l'obtinguda) és molt menor en les renovables que en les fòssils. Això ens dóna una idea clara de la tasca pendent. Substituir quasi el 90% de l'energia no és un desafiament intranscendent.

"Calen mesures estructurals i transformadores", diu Iñaki Gili, "si volem canviar el sistema energètic per eliminar les energies fòssils i el CO2". Al mes de febrer passat, el Govern va aprovar el Pla Nacional per a la Transició Energètica. L'objectiu és que Catalunya s'autoproveeixi amb energies 100% renovables l'any 2050. El document no conté cap xifra: és un 'desideràtum', una declaració d'intencions.

El Govern espanyol, que ha reduït el 40% el pressupost pel que fa al medi ambient, no té un pla de transició energètica

El Govern espanyol, que ha reduït el 40% el pressupost pel que fa al medi ambient, no disposa d'un pla de transició energètica per reduir les emissions. Ans al contrari, alguns escenaris citats recentment per Jordi Roca, catedràtic del Departament de Teoria Econòmica de la Universitat de Barcelona, membre de la xarxa EEEP (Economia, Energia i Pressions Ambientals), asseguren que, en lloc de reduir l'emissió de gasos d'efecte d'hivernacle, augmentarien el 14,5% en tot el territori, també a Catalunya. Els fòssils proporcionen el 78% de l'energia primària consumida a Espanya. Les renovables, tan sols el 2,24%. La balança comercial està condicionada per les importacions de petroli i de gas (100%) i de carbó (80%). Si no s'haguessin d'importar combustibles, la balança estaria equilibrada.

Antonio Turiel, científic del Departament d'Oceanografia de l'Institut de Ciències del Mar (CSIC) i autor del blog 'The oil crash', apunta: "Reduir emissions implica disminuir el consum de combustibles fòssils, i això vol dir, necessàriament, reduir la mida de l'economia basada, precisament, en el petroli".

"No estem parlant de descarbonitzar i fer eficient l'energia", postil·la Mariano Marzo, catedràtic d'Estratigrafia i professor de Recursos Energètics i Geologia del Petroli a la Facultat de Geologia de la Universitat de Barcelona; " estem parlant de descarbonitzar l'economia i les relacions internacionals. Estem parlant de canviar el paradigma socioeconòmic!". El planeta és finit i finits són els seus recursos. Ara vivim d'esquena a aquesta obvietat i consumim desmesuradament, perquè és la saba del sistema capitalista, que necessita créixer sense parar per reproduir-se indefinidament.

Quatre preguntes 'clau' esperen resposta. Una, què es fa amb les nuclears?; segona, es poden substituir les fòssils només amb renovables amb una 'TRE' menor o obligatòriament caldrà decréixer energèticament?; tercera, es disposa de prou recursos energètics i materials per emprendre la transició?; i, quarta, com es finança aquest procés de transició? Es pot fer des de l'actual model econòmic o es contradiu amb els seus interessos? S'hauria d'emprendre la transició des de l'Administració pública recuperant el control de l'energia i del sistema monetari per crear/prestar diners a zero interès i garantir la seguretat energètica?

Ara el sistema monetari està privatitzat. Són els bancs els que creen els diners del no res. I la forma en què es creen i es destrueixen els diners té efectes públics. Tractar d'aturar el canvi climàtic sense canviar el sistema monetari és com llaurar el mar, explica Susana Martín Belmonte, economista, especialitzada en Teoria Econòmica per la Universitat Autònoma de Madrid, membre del 'Instituto de la Moneda Social' i autora de 'Nada está perdido. Un sistema monetario y financiero alternativo y sano".

Compaginar el creixement infinit amb els límits planetaris contradiu la lògica, la filosofia, és una paradoxa. El canvi climàtic afecta tots els humans, tota l'estructura socioeconòmica i geopolítica de la societat humana actual. I totes les espècies amb les quals compartim el planeta. Josep Calbó i Javier Martín Vide alerten que, si no fem res, cap als voltants del 2080/2100 correrem el risc de superar en 4 ºC la temperatura del 1950. Vol dir que totes les persones nascudes aquest segle estan en risc. "És necessari buscar una economia menys basada en materials i en l'ús de l'energia. Menys basada en el consum", postil·la Calbó. I Itziar González rebla: "En situacions d'emergència, cal fomentar un canvi de cultura en les relacions de poder. Cal un redreçament del poder. Al llarg de la història sempre hi ha hagut 'explotadors' i 'explotats', però mai no estaven en perill de desaparició tots dos".

Atrapar el futur que s'està escapant de les mans, sortir de la paradoxa, és responsabilitat de tots. Observar el món amb visió de gènere, sense discriminacions, sense violències, amb equitat, seria clau per refer-lo de manera diferent i justa.

ANNEX

Reflexions sobre què podrien fer governs, entitats i ciutadania en el futur present per evitar aquesta situació ambiental abans del 2040:
Agricultura i aigua Agricultura i alimentació El mar i la costa Concentracions urbanes El transport Salut, sanitat, medi ambient Planificació territorial

# data[].attributes.attachment_link.title
Quins perills ambientals afrontarà la Catalunya de l'any 2040?

# data[].attributes.attachment_link.description
El 'Tercer Informe sobre el Canvi Climàtic a Catalunya' (des d'ara, TICCC), publicat a finals del 2016, i basat en el cinquè IPCC (Panell Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic), deixa clar que la temperatura mitjana de la Terra superarà els 2 °C crítics que hi havia a l'era preindustrial al voltant de mitjan segle.

# data[].attributes.body
Steve Cutts

# data[].attributes.headline
El patró d'observació diari dels ocells urbans canvia marcadament durant el confinament

# data[].attributes.subject
El patró d'observació diari dels ocells urbans canvia marcadament durant el confinament

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ja tenim els primers resultats dels possibles efectes del confinament sobre els ocells!
Hem seleccionat les 16 espècies d'aus més habituals en ambients urbans i que passen tot l'any a Catalunya i hem comparat els seus patrons d'observació diaris (des de la matinada fins al capvespre) obtinguts en medis urbans durant el moment de màxim confinament (del 15 de març al 13 d'abril) amb els obtinguts en ambients urbans i no urbans durant el mateix període de temps en anys anteriors (2009-2019).

Per fer-ho, hem analitzat gairebé 20.000 llistes completes enviades per més de 600 observadors de tota Catalunya a ornitho.cat des de 2009, 2.500 d'elles en el marc del projecte #JoEmQuedoACasa. Les llistes completes ens permeten saber la probabilitat d'observació d'una espècie en funció del lloc, l'hora i el temps d'observació.

Els resultats indiquen que durant el confinament hi ha hagut un clar augment de les observacions d'ocells durant les primeres hores del dia i que el nou patró d'observació és molt més similar al que es dona habitualment en medis no urbans més que no pas urbans. Quan mirem cadascuna de les 16 espècies estudiades per separat, veiem que aquest patró es repeteix en la gran majoria d'elles (13 de les 16 espècies).

Aquest canvi tan marcat sembla ser degut a un increment del pes relatiu de l'activitat dels ocells durant les primeres hores del dia i, sobretot en les espècies més canores, en part també a una millora en la seva detectabilitat (com menys soroll, més facilitat de detectar el so d'un ocell per part de l'observador). Tot indica que aquests canvis estan vinculats a la reducció de l'activitat humana (menys freqüentació i soroll) que hi ha hagut durant el confinament.

Per a la majoria d'ocells, les primeres hores del dia solen oferir les millors condicions per alimentar-se i comunicar-se (per exemple, cantant). És per això que els patrons d'observació d'ocells en entorns menys pertorbats per l'activitat humana mostren un clar pic durant aquesta franja horària. En medis urbans, però, durant aquestes hores del matí el soroll antropogènic sol ser molt alt i, a més, va acompanyat d'un pic molt marcat de presència de persones i cotxes als carrers. Tot això explicaria, en bona part, perquè els ocells de medis urbans usualment són relativament menys actius i detectables durant aquesta franja horària.

Quan aquestes condicions es relaxen, com durant el confinament, sembla que els ocells en saben treure profit. En diverses espècies, com ara la merla i el tudó, la reducció dràstica del soroll durant el confinament probablement els ha permès aprofitar les millors condicions que es donen durant les primeres hores del dia per cantar i marcar territori amb més intensitat, en línia amb el que fan els seus congèneres de medis no urbans. És ben sabut que els ocells poden adaptar l'hora del cant en funció del soroll i, fins i tot, cantar quan encara és de nit, molt abans de l'alba, per evitar fer-ho quan hi ha massa soroll. A més, en totes les espècies, però en especial en ocells com el gavià argentat o la garsa, animals molt intel·ligents i adaptables, la dràstica reducció del trànsit i de la presència de gent al carrer els pot haver animat a utilitzar molt més les primeres hores del matí per buscar aliment i, fins i tot, endinsar-se més als nuclis centrals dels pobles i ciutats.

La capacitat d'adaptació dels ocells no ens ha de fer passar per alt que en situacions normals els ocells que viuen en medis urbans estan sotmesos a uns nivells de soroll i pertorbació molt alts. El soroll, de manera directa o indirecta, s'ha associat amb la disminució de la densitat d'ocells en entorns urbans, així com en l'empobriment de les seves comunitats. El soroll dificulta molt la seva comunicació, els pot augmentar els nivells d'estrès i, fins i tot, accelerar el seu envelliment. Uns efectes negatius que es veuen amplificats i complementats per la gran presència de cotxes i persones que hi ha pels carrers, sobretot, en hores punta.

Els resultats d'aquest estudi suggereixen que els ocells tenen la capacitat d'aprofitar algunes de les millores ambientals que s'han donat als nostres entorns urbans durant el confinament. Però està a les nostres mans mirar de fer que els medis urbans siguin més acollidors pels ocells més enllà de la crisis del COVID-19. Els problemes que experimenten a nivell comunicatiu i de salut són, en bona part, homòlegs als que patim nosaltres mateixos, per tant, si fem els nostres pobles i cuitats més habitables per als ocells i la natura en general, segur que també els farem molt millors en benefici propi.

Seguim analitzant les dades amb més detall i esperem que properament puguem tenir resultats que ens ajudin a entendre encara millor l'efecte del confinament i l'activitat humana en general sobre els ocells.
Moltes gràcies per compartir les vostres observacions a ornitho.cat! Sense elles no seria possible entendre res del que està passant.

# data[].attributes.attachment_link.title
El patró d'observació diari dels ocells urbans canvia marcadament durant el confinament

# data[].attributes.attachment_link.description
Ja tenim els primers resultats dels possibles efectes del confinament sobre els ocells!Hem seleccionat les 16 espècies d'aus més habituals en ambients urbans i que passen tot l'any a Catalunya i hem comparat els seus patrons d'observació diaris (des de la matinada fins al capvespre) obtinguts en medis urbans durant

# data[].attributes.body
actualització: 3/04/2020

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El confinament provocat pel coronavirusha provocat que la gent, ara disfrutant de més temps, estigui més observadora i més pendent del que passa a l'exterior. Aquests dies, a les xarxes nombroses persones comparteixen que estan veient més dofins a prop de la costa catalana. Sol ser habitual veure dofins, tot i que l'interrogant que s'obre ara és determinar si es veuen perquè ens hi fixem més o perquè les platges són buides, sense presència humana.

S'han albirat dofins a Sant Pol (Maresme) i a Tamariu (Baix Empordà). I així ho han certificat els afortunats que els han vist.

Aquest matí al litoral de Sant Pol de Mar grup nombrós de dofins molars saltant en direcció Barcelona! Quin espectacle! #dofins #confinament @tv3cat @eltempsTV3 @TomasMolinaB @AlfredRPico @XavierRomeraC @obsdelmar @ajsantpol @ARAmeteo @LaVanguardia pic.twitter.com/Cezl8hhtui
- Enric Sagristà (@EnricSagrista) 30 de marzo de 2020

Magnífic grup d dofins😍
Ahir entre Tamariu i ca la Pedrosa, Baix Empordà pic.twitter.com/EWmu4nBEt7
- rEVOLució (@Republicana20) 30 de marzo de 2020

La presència de dofins i balenes a la costa catalana és una cosa habitual. El maig passat, sense anar més lluny, es va registrar un espectacular albirament de catxalots i dofins davant el Garraf. I la presència de rorquals sol ser habitual als voltants de Vilanova i l Geltrú. La Barceloneta o la Costa Brava són altres punts on s'han vist dofins en ocasions anteriors.

La fauna recupera terreny

Notícies relacionades

El cert és que amb el confinament, que ha deixat espais deserts, buits de presència humana a tot el territori, diferents espècies d'animals han aprofitat per recuperar terreny. És el cas dels senglars que, a Barcelona, han baixat fins a l'avinguda Diagonal. També ànecs, galls dindis, cabres han aprofitat l'absència d'éssers humans.

Ho resumia Jordi Serrallonga en el seu article 'Confinament humà i llibertat animal' publicat a EL PERIÓDICO aquest dilluns 30 de març: "Mentre la humanitat es veu obligada al confinament, ha despertat la rebel·lió dels animals: la llibertat per a moltes espècies. "La vida s'obre camí" podria ser el crit revolucionari i reivindicatiu de l'os que passejava l'altre dia pel municipi asturià de Ventanueva, o de les cabres salvatges que van filmar a la població de Chinchilla (Albacete). Un altre bon amic, el Gonçal, des de la seva quarantena a Arenys de Mar, em feia partícip d'uns vídeos que convertien en mera anècdota l'albirament de senglars en ple Eixample de Barcelona: bandes de carrer d'aquests suids -idolatrats, culinàriament, per Obèlix (ens acaba de deixar el gran Uderzo)-, irrompien a les vies de la localitat costanera amb nocturnitat i traïdoria.

# data[].attributes.attachment_link.title
El confinament ajuda a albirar més dofins

# data[].attributes.attachment_link.description
El confinament provocat pel coronavirusha provocat que la gent, ara disfrutant de més temps, estigui més observadora i més pendent del que passa a l'exterior. Aquests dies, a les xarxes nombroses persones comparteixen que estan veient més dofins a prop de la costa catalana.

# data[].attributes.attachment_link.title
How many planets does it take to sustain your lifestyle?

# data[].attributes.attachment_link.description
What is your Ecological Footprint? How many planets does it take to support your lifestyle? Take this free quiz to find out!

# data[].attributes.headline
Quants esclaus haurien de treballar per tu per portar la vida que portes? Calcula-ho!

# data[].attributes.subject
Quants esclaus haurien de treballar per tu per portar la vida que portes? Calcula-ho!

# data[].attributes.headline
Midway, una illa al Pacífic Nord on nidifiquen els albatros

# data[].attributes.subject
Midway, una illa al Pacífic Nord on nidifiquen els albatros