# data[].attributes.body
Se sap poc de la infància de Vivaldi. Fill del violinista Giovanni Battista Vivaldi, el petit Antoni es va iniciar al món de la música probablement de la mà del seu pare. Orientat cap a la carrera eclesiàstica, va ser ordenat sacerdot el 1703, encara que només un any més tard es va veure obligat a renunciar a celebrar missa a conseqüència d'una malaltia bronquial, possiblement asma.

També el 1703 va ingressar com a professor de violí al Pio Ospedale della Pietà, una institució dedicada a la formació musical de noies òrfenes. Lligat durant llargs anys, moltes de les seves composicions van ser interpretades per primera vegada per la seva orquestra femenina. En aquest marc van veure la llum les seves primeres obres, com les Suonate da camera Op. 1, publicades el 1705, i els dotze concerts que conformen la col·lecció L'estro armonico Op. 3, publicada a Amsterdam el 1711.

Tot i que en aquestes composicions es donen encara les formes del "concert grosso", la vivacitat i la fantasia de la invenció superen ja qualsevol esquema i testifiquen una tendència resolta cap a la concepció individualista i per tant solista del concert, que es troba millor definida a els dotze concerts de La stravaganza Op. 4: estructura en tres moviments (allegro-adagio-allegro), composició més lleugera i ràpida, gairebé exclusivament homofònica, i modulació dinàmica i expressiva, inclinada al desenvolupament del procés creador i font de noves emocions invencions.

Amb aquestes col·leccions, Antonio Vivaldi va aconseguir en poc temps renom a tot el territori italià, des d'on la seva nomenadia es va estendre a la resta del continent europeu, i no només com a compositor, sinó també, i no en menor mesura, com a violinista, ja que va ser un dels més grans del seu temps. Només cal observar les dificultats de les parts solistes dels seus concerts o les seves sonates de cambra per advertir el nivell tècnic del músic en aquest camp.
LINKS:

https://www.youtube.com/watch?v=0c0AZDSfuRQ

https://www.suzukitalenteducation.com.mx/blog?id=55

# data[].attributes.body
La infància de Wagner es va veure influïda pel seu padrastre Ludwig Geyer, actor, pintor i poeta, que va suscitar en el nen el seu primer entusiasme per tota manifestació artística. La literatura, a més de la música, va ser des del principi la seva gran passió, però el coneixement de Carl Maria von Weber i, sobretot, el descobriment de la Simfonia núm. 9 de Beethoven ho van orientar definitivament cap al cultiu de l'art dels sons, encara que sense abandonar per això la seva vocació literària, que li permetria escriure els seus propis llibrets operístics.

De formació autodidacta, els seus progressos en la composició van ser lents i difícils, agreujats per una situació econòmica inestable, la necessitat de dedicar-se a tasques ingrates (transcripcions de partitures, direcció de teatres provincians) i les dificultats per donar a conèixer les seves composicions. Les primeres òperes -Les fades, La prohibició d'estimar, Rienzi- mostraven la seva supeditació a uns models en excés evidents (Carl Weber, Heinrich Marschner, Vincenzo Bellini, Giacomo Meyerbeer), sense revelar res del futur art del compositor.

Fins a l'estrena, el 1843, de L'holandès errant, el compositor no va trobar la seva veu personal i pròpia, encara deutora d'algunes convencions formals que en treballs posteriors van anar desapareixent. Tannhäuser i Lohengrin van assenyalar el camí cap al drama musical, la renovació de la música escènica que va dur a terme Wagner, tant a nivell teòric com pràctic, en les partitures següents: L'or del Rin (primera part de la tetralogia L'anell dels nibelungs ) i Tristán i Isolda.

En aquestes obres s'elimina la separació entre números, entre recitatius i parts cantades, de manera que tot el drama queda configurat com un fluid musical continu, de caràcter simfònic, en què la unitat ve donada per l'ús d'uns temes musicals breus, els leitmotiv, la funció dels quals, a més d'estructural, és simbòlica: cadascú ve a ser la representació d'un element, una situació o un personatge que apareix al drama.

L'aportació wagneriana no només va ser revolucionària en l'aspecte formal (als camps de la melodia, l'harmonia i l'orquestració, amb l'ús d'una orquestra simfònica de proporcions molt superiors a les que tenien les orquestres d'òpera habituals), sinó que també va deixar una empremta duradora. La seva gran aspiració no era altra que aconseguir la Gesamtkunstwerk, l'obra d'art total en què se sintetitzessin tots els llenguatges artístics.

https://www.youtube.com/watch?v=F00B56TYWBo

https://www.eldebate.com/cultura/musica/20230213/diez-curiosidades-sobre-richard-wagner-aniversario-muerte_93105.html

# data[].attributes.body
John Towner Williams és un compositor, director d'orquestra, pianista i trombonista nord-americà. Considerat un dels compositors més prolífics de bandes sonores de la història del cinema,
Naixement: 8 de febrer de 1932 (edat 92 anys), Flushing, Nova York, Estats Units
Nominacions: Oscar a la millor banda sonora, MÉS
Fills: Joseph Williams, Mark Towner Williams, Jennifer Williams
Premis: Oscar a la millor banda sonora, va composar la marcha imperial, i les cançons de Harry Potter...