# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Перевтілення" характеристика головних героїв твору Франца Кафки допоможе розкрити їх образи та визначити риси характеру. Цитатна характеристика героїв доповнить ваш твір.

"Перевтілення" характеристика героїв
Головні герої оповідання:

Грегор Замза - головний герой, комівояжер. Прізвище головного героя новели Франца Кафки "Перевтілення" Замза - це криптограма прізвища Кафка.

Батько Грегор

Мати Грегора

Грета - сестра Грегора

начальник Грегора Замзи

Служниця-вдова - це єдина героїня, яка поставилася до Грегора наприкінці його страдницького шляху більш-менш співчутливо

Грегор Замза - турботливий син, який утримував усю сім'ю, відпрацьовував батькові борги, дуже любив свою сестру Грету.
Він перетворився на комаху та помер. Грегор, перетворившись зовнішньо на комаху, залишився в душі людиною. Він не втратив почуття прекрасного: рятує картину на стіні, слухає і розуміє музику; розуміє людську мову, його хвилюють проблеми родини. Втративши подобу людини, герой ніби став за межами людського існування. Він вже не мав права займати в суспільстві навіть найнижче положення, навіть у своїй сім'ї він не міг займати "людське" місце (з часу перевтілення Грегор постійно знаходився під замком у своїй кімнаті, не обідав із сім'єю за столом, не проводив час за розмовами із ріднею). У своєму нещасті Грегор самотній, без підтримки людей, яким він присвятив своє життя і які зрадили його кинувши напризволяще.

Батько Грегора у минулому був успішним підприємцем, але після банкрутства вся родина була у боргах. Він і сам ще може працювати, щоб сплатити борг, але зобов'язує свого сина на нудну роботу, прирікаючи його на багаторічну одноманітну службу. Батько - авторитарна людина, він не терпить заперечень, не прощає слабкості, любить наказувати і не дуже охайний. Батько першим відрікся від Грегора-комахи. Він р оздратований виглядом сина, стає на бік хазяїна фірми; чинить насильство, загрожуючи завдати смертельного удару синові. Він ненавидить та комаху, навіть кидає в нього яблуками.

Його дружина Анна хворіє астмою, тому до перетворення Грегора на комаху постійно сидить вдома. Але жінка навіть не має домашнім клопотів, так як у родині є кухарка і служниця. Після того як Грегор став комахою вона відчуває до сина відразу, розгубленість, байдужість.

Сестра Грета - талановита скрипалька, вона близька Грегорові. Але не цікавиться його життям. Хоча Грегор мріяв відправити її на навчання в консерваторію. Це єдина людина, яка на початку твору відноситься до Грегора-комахи більш-менш поблажливо. Але поступово вона теж відчуває байдужість до такого брата, а згодом жах та огиду.

Начальник Грегора Замзи - це дріб'язковий чоловік, який прагне бути вище свої підлеглих. Це проявляється не лише у відносинах, а й у поведінці - завжди сідає на конторку, щоб виглядати вище інших.

Сім'я Грегора Замзи
Коли починаєш читати твір здається, що в цій сім'ї панує мир, затишок, сімейна злагода, але теплі стосунки між членами родини відсутні. Єдине, що їх об'єднує, - думки про матеріальний добробут, тобто про гроші.
Цитатна характеристика сім'ї Грегора Замзи

Батько: "стиснув кулаки, схопив у праву руку ціпок... а в ліву газету і, гупаючи ногами, почав заганяти Грегора назад до кімнати", "безжалісно наступав і сичав, як дикун", "напхав червоними яблуками повні кишені й тепер кидав одне за одним". (Нагадаємо уривок з листа Ф.Кафки до батька, який мати не віддала батькові: "Я-худий, слабкий, вузькогрудий. Ти - сильний, великий, з широкими плечима"). Коли мешканці побачили багатоніжку, батько кинувся на них.

Мати: "стара мати, хвора на астму, якій навіть важко ходити по кімнаті і яка майже кожен другий день лежить на канапі біля відчиненого вікна, насилу хапаючи ротом повітря", "стала його просити не вбивати Грегора", "перші 14 днів батьки не зважувалися зайти до кімнати".

Сестра: "сімнадцятирічна дівчина, яка досі в житті й знала, що гарно вбратися, довго поспати, дещо допомогти вдома, трішки розважитись і насамперед пограти на скрипці...", "вони спустошували його кімнату, забирали все, що він любив", "тепер сестра не розмірковувала, що б Грегорові найбільше посмакувало, а ногою заштовхувала до його кімнати будь-яку їжу, а ввечері одним махом віника вимітала геть".

Франц Кафка "Перевтілення" аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.title
"Перевтілення" характеристика героїв - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
"Перевтілення" характеристика головних героїв твору Франца Кафки допоможе розкрити їх образи та визначити риси характеру. Цитатна характеристика героїв доповнить ваш твір. Головні герої оповідання: Грегор Замза - головний герой, комівояжер. Прізвище головного героя новели Франца Кафки "Перевтілення" Замза - це криптограма прізвища Кафка.

# data[].attributes.attachment_link.title
«Перевтілення» аналіз - Франц Кафка - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз твору «Перевтілення» Франца Кафки - тема, ідея, жанр, головні герої, проблематика, сюжет та композиція. Літературний паспорт твору

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Сологуб

# data[].attributes.attachment_link.title
Ф.Кафка "Перевтілення"

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайди правильну відповідь на питання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія  Гиренко

# data[].attributes.attachment_link.description
Якщо ви  впевнені, що знаєте про Ф.Кафку все, то це завдання саме для вас!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Сологуб

# data[].attributes.attachment_link.title
Прага  Франца  Кафки (робота учениці 11 класу Катеринівської ЗОШ Амеліної Ганни

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Сологуб

# data[].attributes.attachment_link.title
Франц Кафка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Франц Ка́фка ( нім. Franz Kafka ; 3 липня 1883, Прага - 3 червня 1924, Відень) - один із найвизначніших німецькомовних письменників XX ст., більшу частину робіт якого було опубліковано посмертно. Його твори просякнуті абсурдом і страхом перед зовнішнім світом та вищим авторитетом, вони здатні пробуджувати в читачеві відповідні почуття тривоги, що є унікальним явищем у світовій літературі.

# data[].attributes.headline
Скульптура Ф.Кафки у Празі

# data[].attributes.subject
Скульптура Ф.Кафки у Празі

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентин Кошелевський

# data[].attributes.attachment_link.title
Кафка, Франц

# data[].attributes.headline
"Лист до батька". Повний текст твору

# data[].attributes.subject
"Лист до батька". Повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Лист до батька

Любий батьку, недавно ти спитав мене, чому я кажу, що боюся тебе. Як завжди, я не зміг нічого тобі відповісти - почасти саме зі страху перед тобою, а почасти через те, що пояснити цей страх неможливо, не вдаючись у численні подробиці, навести які в розмові було б досить важко. І коли тут я й пробую дати тобі відповідь на письмі, то вона однаково буде дуже неповна, позаяк навіть цієї хвилини, коли я пишу, на заваді мені стоїть страх перед тобою та його наслідки й позаяк сказати треба так багато, що це значно перевершує можливості моєї пам'яті й мого глузду.

На всю цю історію ти завжди дивився дуже просто, принаймні сам так казав і мені, й, не перебираючи, багатьом іншим людям. Ти це уявляв собі приблизно так: ціле життя ти працював у поті чола, віддаючи все дітям і насамперед мені, завдяки чому я "жив розкошуючи", мав цілковиту свободу вивчати, що мені заманеться, у мене не боліла голова про шматок хліба, а отже, й узагалі ні про що; за це ти вимагав не вдячності, ні - ціну "вдячності дітей" ти добре знаєш, - але принаймні хоч якого-небудь натяку на розуміння й співчуття; натомість я, скільки себе й пам'ятаю, втікав від тебе - до своєї кімнати, до книжок, до безглуздих ідей, до навіжених друзів; я ніколи не розмовляв з тобою відверто, у храм до тебе не ходив, у Франценбаді жодного разу тебе не навідував і взагалі ніколи не виявляв родинних почуттів, не цікавився крамницею й рештою твоїх справ, накинув тобі фабрику, а потім тебе облишив, підтримував Отлу в її впертості, задля друзів я роблю все, а задля тебе ніколи й пальцем не поворухнув (навіть жодного разу не приніс тобі квитка до театру). Якщо ти узагальниш свої міркування про мене, то виявиться, що докоряєш ти мені не за непорядність чи зло (крім, хіба що, мого останнього наміру одружитись), а за мою холодність, відчуженість, невдячність. До того ж докоряєш так, немовби в усьому цьому винен я, немовби одним поворотом керма я міг би спрямувати все іншим шляхом, тоді як твоєї провини тут нема жодної, хіба лиш та, що ти був до мене надто добрий.

Цю твою звичайну думку я вважаю слушною тільки через те, що й сам гадаю: в нашому відчуженні жодної твоєї провини нема. Але так само нема в ньому й жодної моєї провини. Якби мені пощастило тебе в цьому переконати, тоді постала б можливість - ні, не почати життя спочатку, для цього обидва ми вже застарі - можливість бодай якої-небудь злагоди, і навіть якби твої безнастанні докори не припинилися, то вони стали б не такими жорстокими.

Дивно, але ти якоюсь мірою передчуваєш, що я хочу тобі сказати. Так, наприклад, нещодавно ти мені сказав: "Я завжди тебе любив, хоч напоказ поводився з тобою не так, як поводиться решта батьків, але це лише тому, що я не вмію прикидатись, як прикидається решта". Що ж, батьку, загалом я ніколи не мав сумніву в твоєму доброму ставленні до мене, але це твоє твердження, здається мені, хибне. Прикидатися ти не вмієш, це правда, але тільки на цій підставі стверджувати, нібито решта батьків прикидаються, - це означає або виявляти глуху до будь-яких доказів нетерпимість, або (і це, на мою думку, відповідає дійсності) непрямо визнати, що між нами щось негаразд і винен у цьому не лише я, а й ти, хоч і несамохіть. Якщо ти й справді так гадаєш, то наші думки збігаються.

Я, звісно, не кажу, що став таким, який є, лише під твоїм впливом. Це було б велике перебільшення (і я навіть схильний до такого перебільшення). Цілком можливо, що навіть якби я ріс зовсім незалежно від твого впливу, то все ж таки не став би людиною, яка була б тобі до серця. Я, мабуть, однаково вдався б слабким, несміливим, нерішучим, неспокійним, не схожим ні на Роберта Кафку[1], ні на Карла Германа[2], але все ж таки іншим, не таким, який є, і ми могли б чудово ладнати один з одним. Я був би щасливий мати тебе за свого товариша, шефа, дядька, діда, навіть тестя (хоч щодо цього я вже трохи вагаюся). Але саме як батько ти виявився для мене натурою надто сильною, надто через те, що мої брати повмирали ще малими, сестри народилися вже багато пізніше після мене, й тому перший натиск мені довелося витримувати самому, а для цього я виявився натурою надто слабкою.

Порівняй нас двох: я, якщо казати дуже коротко, - Льови[3] з домішкою кафківської закваски, тільки рухає мною якраз не кафківська воля до життя, до діяльності, до завоювань, а притаманні всім Льови імпульси, що виявляються скрадливо, несміливо, не в той бік, а нерідко й узагалі затухають. А ти, навпаки, - справжній Кафка, якщо казати про силу, здоров'я, апетит, гучний голос, красномовство, самовдоволеність, почуття переваги над усіма на світі, витривалість, незворушність, знання людей, певну широту натури, - звичайно, з усіма вадами й слабкостями, які властиві цим чеснотам і які спричиняє твій темперамент, а часом і запальна вдача. Можливо, у своєму загальному сприйнятті ти, наскільки я можу порівнювати тебе з дядьками Філіпом, Людвіґом та Генріхом[4] - не зовсім Кафка. Це дивно, і я не зовсім розумію, в чому тут річ. Адже всі вони були життєрадісніші, бадьоріші, невимушеніші, поступливіші, ніж ти, й не такі суворі. (Щодо цього я, до речі, багато чого успадкував від тебе й надто вже щедро розпорядився цієї спадковістю, щоправда, не маючи у своїй вдачі тих необхідних противаг, які маєш ти.) Але, з другого богу, в цьому сенсі ти теж пройшов різні стадії, був, мабуть, життєрадісніший доти, доки твої діти, надто я, розчарували тебе й почали вдома засмучувати (коли приходили чужі люди, ти ж бо робився зовсім іншим); ти й тепер, либонь, знову став життєрадіснішим, адже онуки й шваґер дали тобі трохи того тепла, якого не змогли дати діти, крім, хіба що, Валлі[5]. Принаймні ми з тобою були такі різні й через цю різницю такі небезпечні один для одного, що якби можна було, скажімо, заздалегідь передбачити, як складуться взаємини межи мною, дитиною з уповільненим розвитком, і тобою, людиною сформованою, то можна було б припустити, що ти мав би мене просто розтоптати, щоб від мене нічого й не лишилось. Але цього якраз і не сталося, життя не можна передбачити наперед, зате сталося, можливо, ще гірше. Та я ще і ще раз прошу тебе не забувати, що я ніколи, жодною мірою не вважав тебе в будь-чому винним. Ти впливав на мене так, як і мав впливати, тільки годі вже тобі вбачати якусь особливу мою зловмисність у тому, що я піддався цьому впливу.

Дитиною я був несміливий, а проте, як і всі діти, звичайно ж, і впертий; мати мене, звісно, панькала, але не віриться, що я був аж такий непоступливий, не віриться, що привітним словом, лагідним доторком, теплим поглядом від мене не можна було домогтися чого завгодно. Загалом ти - людина м'яка й добра (подальші мої слова цьому не суперечать, адже я кажу лише про зовнішні вияви, якими ти впливав на дитину), але не кожна дитина здатна довго, терпляче, без страху дошукуватися прихованої доброти. Дитину ти виховуєш лише відповідно до власної вдачі - силою, криком, раптовими спалахами гніву, а у випадку зі мною все це уявлялося тобі ще й тому аж-аж-аж яким доречним, що ти прагнув виховати з мене міцного й сміливого хлопця.

Докладно твої методи виховання в моєму ранньому дитинстві я тепер описати, звичайно, не можу, але можу їх приблизно уявити, судячи з того, як у пізніші роки ти поводився і зі мною, і з Феліксом[6]. Треба наголосити також, що тоді ти був молодший і тому енергійніший, нестримніший, безпосередніший, ще безтурботніший, ніж тепер, а крім того, цілком заклопотаний своєю крамницею, мені випадало бачити тебе ледве один раз на день, і тому враження ти справляв на мене таке глибоке, що воно ніколи не могло здрібніти до звичного.

Виразно мені пригадується лише один випадок з дитячих років. Можливо, пам'ятаєш про нього й ти. Якось я цілу ніч скиглив, просив води й вочевидь не через те, що вмирав від спраги - просто хотів трохи, мабуть, позлити вас, а трохи - розважитися самому. Коли суворі погрози не допомогли, ти взяв мене з постелі, виніс на балкон і лишив там на якийсь час самого, тільки в нічній сорочці, за замкненими дверима. Не хочу сказати, що ти вчинив хибно; можливо, тоді, серед ночі, заспокоїти мене якось по-іншому й справді годі було; цим я хочу тільки дати характеристику твоїм методам виховання і їхньому впливу на мене. Тоді я, звісно, відразу вгамувався, але рани мені було завдано глибокої. За своєю натурою я так ніколи й не зміг збагнути, як же пов'язані між собою цілком зрозуміле для мене, хай і безглузде, прохання дати води й невимовний жах, що його відчуваєш, коли тебе виносять з кімнати на балкон. Ще й через багато років я страждав від нестерпного уявлення, що здоровенний чоловік, мій батько, найвища інстанція, вночі, майже без причини може взяти мене з ліжка й винести на балкон, - ось якою, виходить, нікчемністю я для нього був.

Тоді це був лише малозначущий початок, але усвідомлення власної нікчемності, яке часто опановувало мною (усвідомлення, з іншого погляду, шляхетне й плідне), великою мірою стало наслідком твого впливу. Мене б трохи підбадьорити, трохи по-дружньому підтримати, дати бодай яку-небудь можливість простувати власним шляхом, а ти цей шлях мені натомість загородив - звісно ж, із найкращих намірів, вважаючи, що я маю піти іншим шляхом. Але до цього я не був придатний. Ти, наприклад, підбадьорював мене, коли я добре марширував і віддавав честь, але вояк з мене ніколи б не вийшов; або ж ти підбадьорював мене, коли я міг ситно попоїсти, а то й випити пива, чи коли підспівував іншим людям незрозумілих мені пісень, чи бездумно повторював улюблені твої вислови. Але ніщо з цього не стосувалося мого майбутнього. Прикметно, що навіть тепер ти підбадьорюєш мене, по суті, лише тоді, коли почуваєшся скривдженим і сам чи коли це стосується твого самолюбства, яке зачепив я (скажімо, своїм наміром одружитись) або хтось інший у зв'язку зі мною (наприклад, коли Пепа[7] мене сварить). Тоді ти підбадьорюєш мене чи нагадуєш про мої чесноти, вказуєш на вигідні партії, на які я можу розраховувати, й безапеляційно засуджуєш Пепу. Та, навіть якщо забути про те, що у свої роки я вже майже глухий до підбадьорювань, яка мені з них користь? Адже вони лунають тільки в тому разі, коли йдеться не про мене ж насамперед.

А тим часом тоді, надто тоді я в усьому так потребував підбадьорливого слова.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лист до батька - Франц Кафка, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Лист до батька" (автор: Франц Кафка) онлайн українською. Повний текст електронної книги Франц Кафка - Лист до батька в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Кафка. Перевтілення

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Афоризми Ф. Кафки - відомі у всьому світі. Вислови Франца Кафки про кохання, життя; афоризми з його творів зібрані в цій статті.

Вислови, цитати Франца Кафки

Щастя виключає старість. Хто зберігає здатність бачити прекрасне, той не старіє.

Є два людські гріхи, з яких витікає решта,- нетерпіння й лінощі душі. Через своє нетерпіння людей вигнано з раю, а через лінощі вони не можуть туди повернутися...

Щасливим я був би тільки тоді, коли б зміг привести світ до чистоти, правди, сталості.

Зрозумій, що для щастя доволі клаптя землі, на якому вміщаються твої ноги.

Хто зрозумів усю повноту життя, той не знає страху перед смертю. Страх смерті це лише результат нездійсненого життя. Це вираження зради життя.

Я заздрю ​​молодим. Чим старше людина стає, тим більше розширюється її кругозір. А життєві можливості стають все менше і менше. До кінця залишається один лише погляд, один лише видих. У цей момент людина, напевно, оглядає все своє життя. У перший і останній раз.

Життя весь час відволікає нашу увагу; і ми навіть не встигаємо помітити, від чого саме.

Починаючи з певної точки, повернення вже неможливе. Цієї точки треба досягти.

Істинний шлях йде по канату, який натягнутий не високо, а над самою землею.
Він призначений, здається, більше для того, щоб об нього спотикатися, ніж для того, щоб йти по ньому.

Одна з найдієвіших спокус зла - заклик до боротьби.

Брешуть найменше, коли найменше брешуть, а не тоді, коли для цього менше всього приводів.

Теоретично існує цілковита можливість щастя: вірити в щось непорушне в собі і не прагнути до нього.

Віра - це сокира гільйотини, так само важка, так само легка.

Ти можеш сторонитися страждань світу, це тобі дозволяється і відповідає твоїй природі, але, бути може, якраз це відсторонення і є єдине страждання, якого ти міг би уникнути.

Перша ознака початку пізнання - бажання померти. Це життя здається нестерпним, інше - недосяжним.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вислови, цитати Франца Кафки - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Афоризми Ф. Кафки - відомі у всьому світі. Вислови Франца Кафки про кохання, життя; афоризми з його творів зібрані в цій статті. Вислови, цитати Франца Кафки Щастя виключає старість. Хто зберігає здатність бачити прекрасне, той не старіє. Є два людські гріхи, з яких витікає решта,- нетерпіння й лінощі душі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Розділ 2. Ф. Кафка. «Перевтілення» (підготувала Л.П. Юлдашева)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес-урок 2. Франц Кафка (автор – головний редактор журналу "ЗЛ" Дмитро Лебедь)

# data[].attributes.headline
Узагальніть: що ви побачили про Кафку.

# data[].attributes.subject
Узагальніть: що ви побачили про Кафку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кафка: людина як впольована тварина