# data[].attributes.headline
Традиційні звичаї та обряди українського народу. Загальний нарис.

# data[].attributes.subject
Традиційні звичаї та обряди українського народу. Загальний нарис.

# data[].attributes.body
Традиційні звичаї та обряди українського народу — це глибоко вкорінена система родинних, календарних і поховальних практик, що відображають світогляд, моральні цінності та тісний зв’язок українців із природою, землею і духовною спадщиною, про що тут і сказано.

# data[].attributes.attachment_link.title
Традиційні звичаї та обряди українського народу. Загальний нарис.

# data[].attributes.attachment_link.description
Так от, звичаї та обряди відіграють важливу роль у культурі України, оскільки вони є носіями історичної пам’яті, традиційного світогляду т…

# data[].attributes.headline
Подільський традиційний стрій.

# data[].attributes.subject
Подільський традиційний стрій.

# data[].attributes.body
У відео складові частини подільського традиційного костюму кінця 19-початку 20 ст.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вінницький обласний центр народної творчості

# data[].attributes.attachment_link.title
Подільський традиційний стрій. Віктор Косаківський

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська культура

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська культура word cloud art created by Mikolabilik613

# data[].attributes.headline
"Зима на порозі – полазники вже в дорозі"

# data[].attributes.subject
"Зима на порозі – полазники вже в дорозі"

# data[].attributes.body
"Зима на порозі – полазники вже в дорозі" - це унікальна можливість дізнатися, чому саме обрядовість зимових свят збереглася краще, ніж інші традиції, та як українці святкують Різдво по-особливому.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Нешкола Толока

# data[].attributes.attachment_link.title
«Зима на порозі – полазники вже в дорозі», або Як святкували Різдво наші предки? Частина 1

# data[].attributes.headline
Проєкт «Автентична Україна»

# data[].attributes.subject
Проєкт «Автентична Україна»

# data[].attributes.body
Проєкт «Автентична Україна» — це цифрова ініціатива, що всебічно презентує унікальну культурну спадщину України, поєднуючи народне мистецтво, модернізм, історичні артефакти та віртуальні тури для збереження і популяризації української самобутності.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Найдавніша - саме календарна обрядовість, тісно пов'язана з аграрним побутом. Своїм корінням вона сягає первісних, язичницьких вірувань наших предків слов'ян.

Свят-вечір. Хмельниччина, 1949 р.

"Хто влітку ледарює, той взимку бідує"

Найрізноманітнішим є літній обрядовий цикл, що тривав від Русалій (кінець травня), Зелених свят (Трійці) до перших свят на пошану нового урожаю (Маковея, Спаса). Літні святкування увібрали в себе два різні мотиви: поклоніння основним стихіям природи, що є життєдайними для землеробів, - сонцю, воді та рослинам; поєднання чоловічого та жіночого начал, продовження роду, а отже - підготовка до осінньої весільно-шлюбної пори.

Центральне місце літнього календаря займає купальська обрядовість, яка поєднує в собі обидва мотиви.

Осінь каже: "Берися, бо, як зима прийде, хоч схочеш узяти, то не візьмеш"

Осінній цикл календарних свят не становить цілісної системи, їхній зміст визначався насамперед завершенням усіх польових робіт та підготовкою до зими. Обрядові дії переважно переносилися у приміщення, набуваючи форми вечорниць. Ключовим святом можна вважати саме Калиту (Андріївські вечорниці як свято на пошану сонця, що йде на відпочинок аж до весни.

Осінні обряди були спрямовані й на родинне життя. З Покрови починалися весілля. Інші свята також були пов'язані з одруженням чи ворожінням на обранців (Дмитра, Введення, Катерини і Андрія). Це й нині користується популярністю при святкуванні відомих народних свят.

"Зима прийшла і празників привела"

Зимовий цикл поєднує землеробські та родинні мотиви. Починається від Введення (4 грудня), коли, за народними віруваннями, "вводиться літо в зиму". Саме від цього дня у розумінні хлібороба починає спочивати земля, яку не можна чіпати лопатою аж до Благовіщення.

Зимові обряди поєднані також з міфами про народження всесвіту, тому найголовнішим взимку є Різдвяний цикл свят (від Святвечора до Водохреща), пов'язаний із відродженням нового сонця. У ньому найбільше обрядодій, якими намагалися забезпечити здоров'я, щастя, достаток. У цей час українці колядували - співали ритуальних пісень, якими сповіщали про народження світу (у християнських колядках - про народження Христа), та щедрували - бажали господарям осель та їхнім домочадцям багатого життя та щедрого врожаю.

Багато обрядів було спрямовано на вшанування роду. У Святвечір дітей виряджали до родичів і близьких з дарунками й кутею, поминали душі померлих. Триває зимовий цикл аж до перехідних свят, які сповіщають про близький прихід весни, - Стрітення та Обретіння.

"Весняний день рік годує"

Весняний цикл календарних свят спрямовувався на закладання майбутнього врожаю, тому важливими були ритуально-магічні дії, пов'язані із закликанням весни, тепла, птахів, дощу (Стрітення, Обретіння, Явдохи, Теплого Олекси, Благовіщення). Умовним початком весни вважають день Явдохи (14 березня), який збігається з початком нового року у слов'ян. Головним же весняним святом у народі завжди вважався Великдень (Воскресіння Христове), який поєднав давні язичницькі та церковні ритуали.

Свято Великодня припадає на весняне рівнодення та символізує перемогу Світла над Темрявою, Дня над Ніччю, Тепла над Холодом. Великодній обрядовий цикл складається зі: Страсного тижня з Вербною неділею і Чистим четвергом; Великодня (Паски) та Світлого (Великоднього) тижня з Радуницею (шанування предків) і Світлим (Волочильним) понеділком.

Весна - також період пробудження людських почуттів, тому обрядовість спрямовувалася й на розваги молоді, ворожіння, оберегові дії, ритуальні співи веснянок, гаївок, водіння хороводів, обдаровування дівчатами хлопців писанками. Поряд із хліборобськими та іншими мотивами у ритуальних співах, хороводах, іграх ("Просо", "Воротарі", "Володарі", "Зельман", "Навчу я, навчу", "Зося-чорнуся") простежуються й любовно-шлюбні мотиви - залицяння, сватання, заклики одружуватися, "переспівування" пар, - які відображають надії дівчат на вдале заміжжя.

"Чоловік тричі дивним буває - коли народжується, одружується і помирає"

Поїзд молодих. Південна Вінниччина, кінець1960 рр.

"Діти - то роса Божа"

Поява дитини на світ супроводжувалися обрядами, які складалися з трьох тісно пов'язаних циклів: передпологовий, власне пологовий і післяпологовий. Перші два цикли включали звичаї, уявлення, повір'я, обрядові дії, метою яких було збереження вагітності та забезпечення успішних пологів. Післяпологові обряди спрямовані на охорону і очищення дитини, матері, батька, баби-повитухи, а також приєднання новонародженого до сім'ї, громади, церкви.

Поява дитини на світ у родині була дуже важливою, бо бездітна сім'я традиційно вважалася неповноцінною. Пологовій обрядовості українців властиві залишки язичницьких вірувань із системою символів: вода, вогонь, земля, предмети рослинного і тваринного світу, їжа, питво, вироби з металу. До прикладу, в ритуалі перерізання пуповини на сокирі чи ткацькому гребені; ритуалі "зливок" (очищення водою баби-повитухи і породіллі); першій купелі дитини (куди додавали свячене зілля, мед, молоко, корінь диво-силу, монети).

Важливу соціалізуючу роль для дитини мають й інші родильні обряди - ім'янаречення (мало магічне значення, пророкувало долю людини), народини (свято прилучення новонародженого до свого роду), хрестини (прилучення новонародженного до церкви), та обряди першого року життя - пострижини (для хлопчиків), перше заплітання кісок (для дівчаток).

"Чиє весілля, того й музики!"

Весільна звичаєвість є розгалуженою системою обрядів, що супроводжує створення нової сім'ї. Об'єднує три цикли: передвесільний (сватання, заручини, оглядини, домовини, підготовка до святкування), власне весілля та після весілля. Обрядодії, які розтягувалися в часі від декількох місяців до півроку, мали на меті: познайомити між собою родини сватів, добре підготувати утворення нової господарської одиниці і ввести її в громаду, підготувати саму молоду подружню пару до нових суспільних і сімейних обов'язків.

Великою кількістю обрядів обставлена підготовка до весілля. Основними тут були дівич-вечір, випікання головного обрядового хліба - короваю та запросини гостей, які робили окремо в оселях молодої та молодого, оскільки рід ще не поєднався. Після цього розпочиналося власне весілля - драматичне дійство, що супроводжувалося музикою, співами, танцями, іграми, набуваючи характеру народного свята.

До архаїчних елементів весілля належить "комора" - цикл обрядів шлюбної ночі, який зустрічався навіть до середини ХХ століття. Він мав на меті демонстрацію цнотливості молодої (перезву). Важливими елементами весілля є покривання молодої, розподіл короваю та обдаруванням гостей ("перепій"). Всі ці етапи весілля є обрядами переходу: приєднання молодої до громади жінок; приєднання невістки до родини чоловіка. Важливою складовою весільної обрядовості є також вінчання - церковне освячення шлюбу, яке залишається актуальним досі. Весільні обряди були своєрідним "посвяченням" двох молодих людей у повноправні дорослі члени громади.

Дівич вечір

"Бійся, не бійся, а смерть біля порога"

Поховально-поминальна обрядовість складається з похорону та поминок, які супроводжують людину після смерті і спрямовуються як на забезпечення незворотного переходу душі небіжчика у світ предків, так і на охорону живих від шкідливого впливу духу померлого. В українців було заведено допомагати родині небіжчика усією громадою. Коли помирала людина, про це оповіщали всіх родичів та односельців. По закінченні похорону для всіх присутніх влаштовували трапезу (поминки), обов'язковою ритуальною стравою на якій було коливо з вареної пшениці й меду.

За віруваннями східних слов'ян, "небіжчик має ті ж самі потреби, що й жива людина, особливо - потребу в їжі", тому й за поминальним столом для нього ставили ложку, склянку з водою, їжу. Коливо - жертовна "їжа померлих предків" - готувалося також на поминальні дні. Відзначення окремих поминальних днів (три, дев'ять, сорок) пов'язується з народними світоглядними уявленнями про життя та смерть, бо вважалося, що на третій день тіло покидає душа, на дев'ятий - дух, на сороковий же день тіло перестає існувати. Окрім того, поминання усіх померлих родичів відбувалося протягом року у календарні свята (Святвечір, Радуниця) та спеціальні поминальні "батьківські суботи". Поминальні звичаї є яскравим проявом язичницького культу предків на українських землях.

# data[].attributes.attachment_link.title
Звичаї, обряди, святкування ~ Автентична Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
Велике значення для утвердження національної самосвідомості українців мали народні звичаї, обряди, традиції святкування, які були невід'ємною частиною повсякденного життя і стали засобом збереження української ідентичності.

# data[].attributes.headline
Блог за темою

# data[].attributes.subject
Блог за темою

# data[].attributes.body
Цей блог створений для всіх, хто цікавиться традиціями, історією та етнографією України. Тут ми досліджуємо народні звичаї, обряди, традиційний одяг і символіку, які передавалися з покоління в покоління та формували українську національну ідентичність.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська культура у звичаях, традиціях та побуті

# data[].attributes.attachment_link.description
Народне житло є важливим елементом традиційної культури українців і розглядається за будівельними матеріалами, конструкцією, опаленням, пл…

# data[].attributes.headline
Народний одяг українців Східного Поділля

# data[].attributes.subject
Народний одяг українців Східного Поділля

# data[].attributes.body
Народний одяг українців Східного Поділля складався з домотканих сорочок, незшитих спідниць, полотняних штанів, верхнього одягу й головних уборів, виготовлених із натуральних матеріалів, прикрашених вишивкою з геометричними та рослинними орнаментами, що відображали соціальні, вікові та культурні особливості регіону.

# data[].attributes.attachment_link.title
Народний одяг українців Східного Поділля

# data[].attributes.attachment_link.description
Основні елементи подільського народного одягу мають давньослов’янське коріння та походять ще з Київської Русі, зокрема від племен уличів і…

# data[].attributes.headline
Народна кухня українців

# data[].attributes.subject
Народна кухня українців

# data[].attributes.body
Народна кухня українців — це невід’ємна частина їхньої традиційної культури, яка сформувалася під впливом природних умов і способу господарювання, охоплюючи як повсякденні страви з борошна, круп, овочів, м’яса, молочних продуктів і напоїв, так і святкові та обрядові страви, що супроводжували родинні й календарні звичаї та мали глибоке символічне значення.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народна кухня є важливою складовою традиційної матеріальної культури, відображаючи природно-географічні, соціально-економічні та господарсько-культурні умови життя українців. Їжа, як невід'ємна частина сімейного побуту, є стійким елементом етнічної культури.

Традиційне харчування українців формувалося протягом століть, успадковуючи досвід попередніх поколінь та сусідніх народів. Основні способи обробки продуктів включали варіння, тушкування, смаження, печіння та пряження, а для зберігання продуктів використовували сушіння, соління, квашення та в'ялення.

Різноманітність харчових продуктів зумовлена багатогалузевим сільським господарством, яке поєднувало землеробство, тваринництво та садівництво. Доповнювали раціон продукти бджільництва, рибальства, мисливства, збиральництва та виноградарства.

Повсякденна їжа поділяється на рослинну (зернові, овочеві) та тваринну (м'ясні, молочні, рибні). Основою харчування були страви з борошна та круп, особливо хліб, до якого ставилися з великою повагою. Хліб був різноманітним за видами борошна, якістю, рецептурою та формою. Випікали як кислий, так і прісний хліб, а також інші борошняні вироби, такі як пироги, млинці, вареники та галушки.

Важливе місце в раціоні займали каші з різних круп, а також рідкі страви, такі як куліш, кисіль, чир, соломаха та мамалига. З овочевих страв найпопулярнішим був борщ, який готували в різних варіаціях. Також вживали капусняк, тушковану капусту, голубці та картопляні страви.

З другої половини XVIII століття картопля стала важливим продуктом харчування, з якої готували різноманітні страви. Бобові (квасоля, горох) також були поширені, особливо в гірських районах. Українці вживали багато фруктів та ягід, як свіжих, так і сушених, а також гриби.

М'ясні страви вживали переважно на свята, найчастіше свинину. Популярними були ковбаси, кров'янка, холодець та інші м'ясні вироби. Молочні продукти, особливо коров'яче молоко, були важливим компонентом щоденного раціону. З молока робили сир, масло, сметану та бринзу. Риба вживалася рідше, переважно у вигляді юшки, солоної або в'яленої риби.

З напоїв популярними були кваси, узвар, варенуха, мед та пиво. З розвитком торгівлі поширилися горілка та наливки. Чай та кава стали популярними лише у XX столітті.

Святкова та обрядова кухня.

Святкова та обрядова їжа в українській народній кухні відігравала важливу роль, виконуючи функції громадського та родинного спілкування, об'єднання та символізму. Вживання цих страв супроводжувалося звичаями та обрядами, які поділялися на сімейні (родини, весілля, поминки) та календарні (різдвяно-новорічні, великодні).

На святкові події готували спеціальні страви, дотримуючись традицій. На весілля, родини та поминки готували борщ, капусняк, голубці, вареники, каші, холодець, печеню, узвар, кисіль, медуху та горілку. Особливе місце займали страви з рослинних продуктів.

На родини пекли паляниці, колачики, готували бабину кашу, млинці, пироги, приносили яйця, мед, узвар. На весілля пекли коровай, прикрашений виробами з тіста, барвінком, калиною та стрічками. Споживали коровай наприкінці весілля, обдаровуючи гостей. Пекли також шишки, качки, гуски, калачі, дивень, верч, лежень. Молодим дарували курей, мастили вуста медом.

На поминальний обід готували коливо (канун) - кашу з медовою ситою, а також книші. На поховання неодружених пекли коровай та шишки.

На Святвечір подавали 9-12 пісних страв, головними з яких були кутя та узвар. Обрядовим хлібом був керечун (карачун, книш, лежень). На Щедрий вечір готували скоромні страви: ковбасу, свинячу кишку, м'ясо, вареники, книші, гречані млинці, кутю зі смальцем. На Водохреща подавали кутю та узвар.

На Великдень пекли паску, калачі, фарбували яйця (крашанки), готували м'ясні страви: ковбасу, вуджене м'ясо, смажену свинину, холодець, а також масло, сир, бринзу, ряжанку, хрін.

На Зелені Свята (Трійцю) спеціальних страв не готували. До інших свят пекли обрядове печиво: жиляники, дужики, хрести, жайворонки, сороки, голуби, солов'ї, буслові лапи, галепи, мандрики, перевертаники, стульні, калити, калати, малаї, шуляки.

Святкова та обрядова їжа мала об'єднуючу та символічну функції, впливаючи на взаємовідносини в сім'ї та громаді, передачу традицій.

# data[].attributes.attachment_link.title
Народна кухня українців

# data[].attributes.attachment_link.description
Повсякденна кухня. Народна кухня є важливою складовою традиційної матеріальної культури, відображаючи природно-географічні, соціально-екон...