# data[].attributes.headline
הקשר בין הפוסטים הוא: 

# data[].attributes.subject
הקשר בין הפוסטים הוא: 

# data[].attributes.body
מתוך המאמר: אימוג'י איננו שפה
המגוון ההולך וגדל של תמונות האימוג'י איננו תחליף לשפה, ומכאן כל ההכרזות על "שפה החדשה של הילדים" ודומיהם, לא רק שהם חסרות משמעות מעשית, הן מביכות, שכן הן מדברות על רִיק, על מהות שלא קיימת, ולמרבה הפליאה זוכות להנהוני הסכמה בלתי ברורים בשיח הציבורי, האופייני למחשבה שטחית, שאם מדובר במשהו כה חדשני, והחזית הטכנולוגית של מכשירי התקשורת החכמים משתמשת בזאת - ודאי שזה טוב ונכון. אך זה לא, ממש לא!

מי שמשווה סט אינסופי של תמונות זעירות לכתב החרטומים המצרי הקדום למשל, אינו יודע מה הוא סח. ציורי הידיים בתנוחות שונות, דמויות עטויי בגדים שונים, עומדות או ישובות, ציפורים וקווים עקלתוניים הם אינם תואם אימוג'י. התמונות בכתב המצרי הקדום הם קודם כל מסמלות הברות קוליות ודיקדוק מפותח, ממש כמו בכתב של ימינו, כך שכל מי שקרא טקסט בכתב החרטומים, יקרא אותו בקול שיובן על ידי אחרים דוברי השפה, וזה הבסיס לכתב של שפה מפותחת. מנגד- האימוג'י הוא אוסף אקראי ומשמים של ציורים סינטטיים מוכנים מראש, שמבטא רגשות חד ממדיים, שצרוף שלהם נתון למרחב פרשנות גדול מדי מלהתאים לשפת תקשורת סבירה בינאישית ומוסכמת, גם אם לא דְבּורָׁה .

# data[].attributes.body
איך מתפקדת מושבת נמלים?
קיני הנמלים הם קבוצות גדולות מאד של נמלים שחיות ועובדות ביחד. בקן הנמלים יש מלכה אחת שהיא היחידה שמטילה ביצים. הנמלים האחרות הן פועלות שעובדות בתפקידן במושבה. יש מהן שמחפשות מזון ומביאות אותו, יש שבונות את קן הנמלים, יש לוחמות שמגינות על הקן מאויבים, יש נמלים שמנקות ויש שמטפלות ברימות (זחלי הנמלים). לכל נמלה בקן תפקיד משלה.

מלכת הנמלים מטילה ביצים שמועברות על ידי נמלים פועלות לחדרים שבהם יטופלו, עד שיבקעו. את הזחלים שייצאו מהביצים שהטילה המלכה, יאכילו הנמלים הפועלות וכשהם יגדלו, גם הם יהפכו לנמלים בוגרות. הגדולות מביניהן יהיו לנמלים חיילות, שיגנו על הקן מפני פולשים, בעוד שהקטנות יותר יהפכו לפועלות.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
קיני הנמלים הם קבוצות גדולות מאד של נמלים שחיות ועובדות ביחד. בקן הנמלים יש מלכה אחת שהיא היחידה שמטילה ביצים. הנמלים האחרות הן פועלות שעובדות בתפקידן במושבה. יש מהן שמחפשות מזון ומביאות אותו, יש שבונות את קן הנמלים, יש לוחמות שמגינות על הקן מאויבים, יש נמלים שמנקות ויש שמטפלות ברימות (זחלי הנמלים). לכל נמלה בקן תפקיד משלה.

מלכת הנמלים מטילה ביצים שמועברות על ידי נמלים פועלות לחדרים שבהם יטופלו, עד שיבקעו. את הזחלים שייצאו מהביצים שהטילה המלכה, יאכילו הנמלים הפועלות וכשהם יגדלו, גם הם יהפכו לנמלים בוגרות. הגדולות מביניהן יהיו לנמלים חיילות, שיגנו על הקן מפני פולשים, בעוד שהקטנות יותר יהפכו לפועלות.
הנה האופן שבו מתנהל קן נמלי הדבש:

ההסבר המרתק להיגיון של קן הנמלים (מתורגם):

וחפירה שחשפה קן נמלים עצום:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
טיפים לילדים

# data[].attributes.attachment_link.title
איך מתנהל קן הנמלים?

# data[].attributes.attachment_link.description
איך מתפקדת מושבת הנמלים? קיני הנמלים הם קבוצות גדולות מאד של נמלים שחיות ועובדות ביחד. בקן הנמלים יש מלכה אחת שהיא היחידה שמטילה ביצים. הנמלים האחרות הן פועלות שעובדות בתפקידן במושבה. יש מהן שמחפשות מזון ומביאות אותו, יש שבונות את קן הנמלים, יש לוחמות שמגינות על הקן מאויבים, יש נמלים שמנקות ויש שמטפלות ברימות (זחלי הנמלים).

# data[].attributes.body
שורש הקונפליקט נעוץ בהכרה של השוני בין הדברים המצויים בעולם. שוני זה נוטה לתרגם את עצמו לתבנית בינארית: הלח והיבש, הנא ומבושל (בתיאוריה האנתרופולוגית של ק"ל שטראוס), האש והמים, הצורה והחומר (אצל אריסטו), הגבר והאישה, היום והלילה, הנווד ויושב הקבע, השבע והרעב – בין כל הדברים הללו מתקיימים יחסי קונפליקט.
תבנית ניגודית זו שתי פנים לה: מצד אחד, הסקרנות האנושית – הרצון לחקירה, להפקת ידע, לאינטגרציה, לקדמה; מצד אחר, התנועה אל ההתנגשות, התשוקה אל הסכסוך או אל המלחמה. תוצאותיו של הקונפליקט עשויות להיות פוריות והרסניות גם יחד. מתוך הקונפליקט נוצרים הבדלים, ומתוך ההבדלים מופק ידע חדש על העולם. לדוגמה, התנגשות בין פרדיגמות מדעיות יוצרת תחילה מבוכה; בסיומה מופיע דגם משוכלל ומדויק יותר של העולם.
אך ישנו גם הצד האפל של הקונפליקט. הוא מתגלה כאשר הקונפליקט אינו מתייצב ואינו מתארגן לכדי תבנית מוסכמת הזוכה להכרה ולאישור. במקרה זה הקונפליקט יוצר חרדה שפירושה המעשי הוא פחד מפני העתיד. או אז מופיע הקונפליקט כיסוד מסכסך החותר תחת אושיות הביטחון שלנו ביחס לעצמנו וביחס לעולם.
מתוך: האנציקלופדיה של הרעיונות | דוד גורביץ', דן ערב

# data[].attributes.body
אם הזמן כל כך חשוב לנו, מניין הופיעה התערובת המוזרה והלא עקבית של חלוקת הזמן למספרים? היום מתחלק ל-24 שעות, אך השעות מתחלקות דווקא ל-60 דקות, והלאה ל-60 שניות, ואז עוברים פתאום לחלק את השניות ליחידות עשרוניות – וזה עוד לפני שדיברנו על היחידות המשונות של שבוע וחודש. מדוע לא בחרנו בשיטה אחת מסודרת וחילקנו את הכל ל-10 כפי שאנחנו רגילים בדרך כלל?
מדידת הזמן הייתה אתגר מרכזי משחר ימי האנושות, ותרבויות שונות הציעו דרכים מגוונות לעשות את זה. אחת הבולטות בהשפעתן הייתה האימפריה הבבלית, שבה השתמשו למדידות אסטרונומיות במערכת "סקסג'סימלית", כלומר ספירה בבסיס 60. זו כמובן שיטה שונה מאוד מהבסיס העשרוני (דצימלי) שרובנו רגילים להשתמש בו ביומיום.
הבחירה שלנו בבסיס עשרוני נראית כמעט מובנת מאליה, כי הרי יש לנו עשר אצבעות בידיים ומאוד טבעי לנו לספור איתן דברים. אז מדוע בחרו הבבלים דווקא בבסיס 60? במחשבה שנייה, הבחירה נראית קצת פחות מוזרה, כי הרי המספר 60 מתחלק ללא שארית בהרבה יותר מספרים שלמים בהשוואה ל-10. בעוד שאת 10 אפשר לפרק לארבעה גורמים בלבד (1, 2, 5, 10), 60 מתפרק ל-12 גורמים שונים (1, 2, 3, 4, 5, 6, 10, 12, 15, 20, 30, 60)!

התכונה הזאת מקלה עלינו לתאם זמנים. לדוגמה, אם עמי ירצה לפגוש את תמי בבית הספר בעוד שליש שעה, הוא יוכל לקבוע איתה לעוד 20 דקות במקום לסחרר את ראשה בבקשה שתתייצב בכיתה בעוד 33 דקות ושליש.

היכולת הזו לייצג זמן במספרים שלמים היתה אלגנטית עד כדי כך שהיא נתנה השראה לתרבויות אחרות לאמץ את המערכת הזו, שהתפשטה עד מהרה בכל המזרח הקדום ומשם לשאר חלקי העולם. אותה נוחות הושרשה למעשה גם בתחומי מדידה אחרים, כמו הקואורדינטות והזוויות שמשמשות לציון מיקום גיאוגרפי.
מתוך האתר של מכון דוידסון

# data[].attributes.body
מתוך "המתמיד" מאת ח.נ. ביאליק

בַּיְשִׁיבָה הָרֵיקָה דּוּמִיָּה קְדוֹשָׁה,
וּבִלַּע הַנַּעַר הַקֹּדֶשׁ רִאשׁוֹנָה,
כִּי שָׁם בַּמִּקְצֹעַ יְחַכּוּ לוֹ שְׁלֹשָׁה
חֲבֵרָיו שֶׁרֵעוּ לוֹ יוֹם בֹּאוֹ הֵנָּה –
נֵר דֹּלֵק, עַמּוּדוֹ וְסֵפֶר תַּלמוּדוֹ;
וּכְחָס עַל-הָרְגָעִים הַקַּלִּים לָנוּעַ
יְמַהֵר אֶל-רֵעָיו וְהֵחֵל לִמּוּדוֹ,
וּבְעָמְדוֹ – וְעָמַד כְּמַסְמֵר תָּקוּעַ,
יוֹם תָּמִים, חֲצִי לַיְלָה מִמְּקוֹמוֹ לֹא-יָמִישׁ,
שָׁם יֹאכַל לִרְעָבוֹ אֶת-פִּתּוֹ הַשְּׁחֹרָה –
וּמִי אַתָּה שָׁמִיר, מִי-אַתָּה חַלָּמִישׁ,
לִפְנֵי נַעַר עִבְרִי הָעוֹסֵק בַּתּוֹרָה?

“הוֹ, הוֹ, אָמַר רָבָא, תָּנוּ רַבָּנָן!”
הַשַּׁחַר, הַגַּנָּה וְרֵיחֹ הַשָּׂדֶה
הִתְעוֹפְפוּ כָעוֹף וַיִּמָּחוּ כֶעָנָן:
הָאָרָץ וּמְלֹאָהּ נִשְׁכָּחָה, אָבָדָה.
הָאָרָץ וּמְלֹאָהּ – פֹּה, פֹּה בַּמִּקְצֹעַ,
וּשְׁמָשׁוֹת כַּכַּדְכֹּד לָרֹב פֹּה תִזְרַחְנָה –
וּמְלֵא תַעֲצוּמוֹת הַנַּעַר יָנוּעַ,
וְעֵינָיו כִּשְׁתֵּי גַחֲלֵי אֵשׁ תִּתְלַקַּחְנָה.

# data[].attributes.body
מתוך : De Humani Corporis Fabrica / Vesalius

# data[].attributes.attachment_link.title
פוסט לפאדלט2