# data[].attributes.body
Offer i Den gamle Pagt

# data[].attributes.body
Hvorfor ofres der i Den gamle pagt?

Hvilken sammenhæng er der mellem ofring og pagt?

Hvorfor satte Gud Abraham på prøve ved at bede ham om at ofre sin søn Isak? Hvorfor lod Gud Isak gå fri, og hvilken betydning har det? Hvilken betydning har ofringen af påskelammet i Den gamle pagt

# data[].attributes.attachment_link.title
1 Kompetencemål Når Gud besteemmer- Offer i Den Gamle Pagt.pdf

# data[].attributes.headline
Offer Fakta-ordbog til Bibelen. S. 194- 196

# data[].attributes.subject
Offer Fakta-ordbog til Bibelen. S. 194- 196

# data[].attributes.attachment_link.title
Offer Fakta-ordbog til Bibelen Haase.pdf

# data[].attributes.headline
Under samme himmel 9 Jødedom. Hverdag og højtid

# data[].attributes.subject
Under samme himmel 9 Jødedom. Hverdag og højtid

# data[].attributes.attachment_link.title
Hverdag og højtid jødedom under samme himmel.pdf

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Test din viden om jødedommen her
Historie
De første jøder bosatte sig i Danmark i 1600-tallet. Det var dog ikke nogen let begyndelse for jøderne, som ikke måtte varetage håndværk før i 1788. Sidenhen kom krigen, men der fandt jøderne mere hjælp fra danskerne. Læs om jødernes historie her
Spørg
I jødedommen har man ikke særligt meget fokus på forestillinger om Himmelen eller andre kommende verdener, men man koncentrerer sig mest om Det Gamle Testamentes anvisninger for, hvordan man børe leve på jorden, fortæller jøde Aron Skop

# data[].attributes.attachment_link.description
Test din viden om jødedommen her Historie De første jøder bosatte sig i Danmark i 1600-tallet. Det var dog ikke nogen let begyndelse for jøderne, som ikke måtte varetage håndværk før i 1788. Sidenhen kom krigen, men der fandt jøderne mere hjælp fra danskerne.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Læs beretningen om Abraham, der skulle ofre Isak

Senere skete det, at Gud satte Abraham på prøve. Han sagde:
"Abraham!" og da Abraham svarede ja, sagde han: "Tag Isak, din eneste søn, ham du elsker, og begiv dig til Morija-landet. Dér skal du bringe ham som brændoffer på det bjerg, jeg giver dig besked om."

Tidligt næste morgen sadlede Abraham sit æsel og tog sine to karle og sin søn Isak med. Da han havde kløvet offerbrændet, begav han sig på vej til det sted, Gud havde givet ham besked om.

To dage efter fik Abraham øje på stedet i det fjerne, og han sagde til karlene: "Bliv her med æslet, mens jeg og drengen går derhen for at tilbede; så kommer vi tilbage til jer."

Abraham tog offerbrændet og lagde det på sin søn Isak. Selv tog han ilden og kniven, og så gik de to sammen. Isak sagde til sin far Abraham: "Far!" Abraham svarede: "Ja, min dreng!" Isak sagde: "Vi har ilden og brændet, men hvor er offerlammet?" Abraham svarede: "Gud vil selv udse sig et offerlam, min dreng." Og så gik de to sammen.

Da de kom til det sted, Gud havde givet ham besked om, byggede Abraham et alter og lagde brændet til rette; han bandt sin søn Isak og lagde ham oven på brændet på alteret. Så rakte Abraham hånden ud og tog kniven for at slagte sin søn. Men Herrens engel råbte til ham fra himlen: "Abraham, Abraham!" Han svarede ja, og englen sagde: "Læg ikke hånd på drengen, og gør ham ikke noget! Nu ved jeg, at du frygter Gud og end ikke vil nægte mig din eneste søn."

Da Abraham så op, fik han øje på en vædder, som hang fast med hornene i det tætte krat bagved. Abraham gik hen og tog vædderen og bragte den som brændoffer i stedet for sin søn. Abraham gav dette sted navnet: "Herren ser". I dag kaldes det: "Bjerget, hvor Herren viser sig."

Herrens engel råbte igen til Abraham fra himlen: "Jeg sværger ved mig selv, siger Herren: Fordi du har handlet sådan og ikke nægtet mig din eneste søn, vil jeg velsigne dig og gøre dine efterkommere så talrige som himlens stjerner og som sandet ved havets bred. Dine efterkommere skal erobre deres fjenders porte. Alle jordens folk skal velsigne sig i dit afkom, fordi du adlød mig."
1. Mosebog 22, 1-18. Bibeltekst bringes med tilladelse fra Det Danske Bibelselskab og er fra den autoriserede oversættelse af Bibelen fra 1992. © Det Danske Bibelselskab 1992.

# data[].attributes.attachment_link.description
Læs beretningen om Abraham, der skulle ofre Isak Senere skete det, at Gud satte Abraham på prøve. Han sagde:"Abraham!" og da Abraham svarede ja, sagde han: "Tag Isak, din eneste søn, ham du elsker, og begiv dig til Morija-landet. Dér skal du bringe ham som brændoffer på det bjerg, jeg giver dig besked om."

# data[].attributes.headline
Illustration af offertanken: ”Offer” af Martin A Hansen. Agerhønen..

# data[].attributes.subject
Illustration af offertanken: ”Offer” af Martin A Hansen. Agerhønen..

# data[].attributes.attachment_link.title
Offer  fra Agerhønen af Martin A Hansen.pdf

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Synet på ofring i verdens religioner

Oslo 20090517. Et godstog har sporet av og havnet i sjøen ved ved Statoils anlegg på Sjursøya i Oslo onsdag d. 24 marts 2010. Foto: Jon Eeg / SCANPIX. (Foto: Eeg, Jon/Scanpix 2010) Foto: Piyal Kundu/Wikipedia.org

Ofring forekommer i religioner over hele verden, men nogle dyrker det mere end andre, og ofre findes i alle afskygninger fra nadver og gryderetter til enkebrænding og blodofre. Her får du et overblik

Et offer er et ritual, som inkluderer et materiale, der forbruges, og ritualet udtrykker, at mennesket står i gæld til gudeverden. Offeret kan være et materiale, som for eksempel spises, drikkes, dræbes, brændes eller foræres væk. Sådan lyder religionsvidenskabens definition.

Man kan i store træk inddele ofring i tre kategorier:

et takoffer, hvor giveren skylder tak til en gud

et gaveoffer, der tjener som gave til en gud

eller et sonoffer, når giveren vil sone for en overtrædelse mod guden

Men generelt gælder det, at der med offeret skabes en forbindelse mellem den menneskelige verden og den guddommelige.

Buddhister får god karma ved at ofre gryderetter
En af den buddhistiske etiks første principper er forbuddet mod at slå levende væsener ihjel, hvilket udelukker ofre, som de ses i andre religioner. Princippet er dog blevet fortolket forskelligt i de kulturer, som har taget buddhismen til sig. Eksempelvis er det hovedsageligt kun i Østasien, at vegetarianisme er udbredt blandt buddhister.

De offerritualer, man ser hos buddhister, forekommer ofte i sammenhæng med måltider og kan bestå af frugt, sammenkogte retter med ris, blomster, røgelse, lamper og så videre, og de bruges for at vise respekt for Buddha og lokale guder eller ånder. Man ofrer også mad, røgelse, penge og stearinlys til de buddhistiske munke og nonner for at opnå god karma under den daglige såkaldte tiggergang, som er en del af theravada-buddhismen.

LÆS OGSÅ: Hovedretninger inden for buddhismen

Blodtørstige gudinder kræver blodofre i hinduismen
Et af de hyppigste ritualer inden for hinduismen er puja-ritualet, som betyder tilbedelse og kan foregå i hjemmet eller templet. Puja indebærer, at man behandler guden (i form af et gudebillede eller -statue), som en gæst hele dagen ved blandt andet at give guden vand til at vaske sig med, tøj, salver, mad og et offer. Alt dette for at vise guden ære.

Når man har ofret mad til guden, får tilbederne lidt mad tilbage, og disse rester kaldes prasada. Dermed skabes en gensidig udveksling mellem guden og mennesket ved hjælp af ofret.
Ritualer i hinduismen

Et andet kendetegnende hinduistisk offer er blodofferet bali af dyr såsom høns, geder, får og bøfler. Nogle store templer betragter disse blodige ofre for urene, og ofringerne ses derfor som regel i templer for gudinderne Durga og Kali eller i mindre landsbyer. Hinduerne ønsker blandt andet at vise deres hengivenhed over for gudinderne, der begge er blodtørstige, og de ofrer derfor geder og høns til dem for at dyrke gudinderne og sikre sig selv mod død og ulykke.

Hinduerne bruger også ildofre. Når en hindu dør, brænder man liget på et ligbrændingsbål, hvormed liget bliver et ildoffer til guderne for, at han eller hun skal nå op til sine forfædre i himlen. I den forbindelse har man tidligere set menneskeofringer i form af sati (enkebrænding).

LÆS OGSÅ: Enkebrænding

Når en kvinde mistede sin mand, lod hun sig i nogle tilfælde, ifølge traditionen frivilligt, brænde levende sammen med ham på ligbålet. På den måde blev hun forenet med ham i dødsriget og dyrket som en guddom bagefter. Sidst kendte tilfælde var i 2002 og før det i 1987, men sati er yderst sjælden og blev officielt forbudt i 1829, da Indien stadig var under britisk styre.

Muslimer ofrer får i Mekka
Ofring forekommer også inden for islam, og en af historierne fra Koranen fortæller om profeten Abrahams svære ofring. Abraham nævnes også i Det Gamle Testamente, men ifølge Koranen beordrer Gud Abraham at ofre sin søn Ismael, altså ikke halvbroren Isak som i Biblen, og Abraham adlyder.

Idet han skal til at dræbe sin søn, stopper Gud ham og lader ham i stedet slå et offerdyr ihjel. Og Koranen skriver: O Abraham, Du har visselig opfyldt synet (du havde i din drøm), thi således belønner Vi dem, der handler smukt og godt. Dette var visselig en åbenbar prøvelse. Og Vi løskøbte ham med et mægtigt offer. (Koranen, sura 37, vers 103-110).

Begivenheden fejres hvert år under muslimers pilgrimsrejse til Mekka med blandt andet ofringer af får. Muslimerne viser derved, at de også er lydige og taknemmelige over for Gud, og de udtrykker et broderskab med andre troende muslimer, og at tro er en handling. Muslimer taler også om, at man skal ofre tid, karriere eller rigdom for at hellige sig troen og dens forpligtelser og komme i Paradiset.

LÆS OGSÅ: Sådan kommer du i gang med pilgrimsvandring

Jøder og kristne mindes fortidens ofringer
Både jødedommen og kristendommen deler historien om Abrahams ofring, men når de læser den i Toraen og Det Gamle Testamente, skal Abraham ofre sin søn Isak, som han fik med sin kone Sara. Her kan Abrahams tillid til Gud og lydighed mod befalingen også udledes af fortællingen. Hverken kristendommen eller jødedommen har dog ofringer i dag. I stedet har de ritualer til at mindes ofringer i de gamle tekster.

LÆS OGSÅ: Hvad siger religionerne om Abraham?

Under den store jødiske højtid pesach (påske) mindes jøderne befrielsen fra Egypten og Guds frelsergerning. Den tiende plage, som Gud sendte ud over Egypten, var en dødsengel, som ville dræbe alle førstefødte i hele landet. Men jøderne fik at vide, de skulle slagte et får eller en ged og smøre blodet på deres dørstolper, så ville dødsenglen ikke dræbe de førstefødte i husstanden, og Farao ville lade dem forlade Egypten (2. Mos, kap. 11-12). Til det jødiske påskemåltid indgår en knogle fra et lam for at symbolisere slagteofferet.

Ifølge overrabbiner Bent Lexner har gudstjenesten i dag erstattet ofringsceremonierne, som beskrives i Det Gamle Testamente, og derfor har jøder eksempelvis tre daglige gudstjenester til minde om de daglige ofre.

I kristendommen mindes Jesu offer på korset ved kirkens nadver. Jesus beskrives flere gange som et offerlam i Det Nye Testamente, og i det lys blev han slagtet for at bøde for menneskers synd. Ved nadveren bliver de kristne deltagere en del af syndernes forladelse og forholdet til Gud.

Det bliver altså deltageren i offermåltidet/nadveren, som er modtageren. I andre religioner er et offermåltid et, der gives til guden af den troende, men i nadveren udgør guden selv offermaterialet, som gives tilbederen og skaber en forbindelse til guden.

LÆS OGSÅ: Sådan foregår nadveren

Religiøse menneskeofringer, man husker
Andre kendte religiøse ofringer dyrkes ikke længere, men gør stadig indtryk i dag. I Roms tidlige historie var gladiatorkampene et religiøst ritual. Gladiatoren var som oftest krigsfange, dødsdømt forbryder (for eksempel kristne under forfølgelserne) eller slave, og de skulle kæmpe mod andre bevæbnede mænd eller farlige dyr til døden. Taberen af kampen blev derefter ofret til guderne. Det religiøse element ved kampene forsvandt dog hurtigt, og de blev ren publikumsunderholdning.

LÆS OGSÅ: Forfølgelser af kristne gennem tiderne

Hos aztekerne i Sydamerika dyrkede de også religiøse menneskeofringer. Aztekernes solgud Huitzilopochtli mistede sit blod, fordi han kæmpede en konstant kosmisk kamp. Hvis guden mistede alt sit blod, ville han tabe kampen, og verden ville gå under. For at opretholde verdensordenen og give solguden blod ofrede aztekerne mennesker i deres templer og gav blodet til guden. Menneskeofrene var ofte krigsfanger, hvilket blev mange spanske soldaters skæbne.

LÆS OGSÅ: Menneskeofringer skaber kontakt til det guddommelige

Sidst, men ikke mindst, kan nævnes de europæiske moselig, som er menneskeofringer, der stammer fra jernalderen. Man troede, at moserne havde en speciel forbindelse til gudeverden og ofrede derfor mennesker her. Det skete eksempelvis ved kvælning eller at skære halsen over. Nogle af de ældste menneskeofre, man har fundet, er faktisk danske: to unge piger, formentlig søstre, på 16 og 18 år er blevet fundet i Sigersdal Mose i Nordsjælland, hvor de blev ofret for over 5000 år siden.

Kilder:
Politikens håndbog i verdens religioner, red. Mikael Rothstein
Den Store Danske, Gyldendals åbne encyklopædi
www.wikimedia.org
www.natmus.dk

# data[].attributes.attachment_link.description
Ofring forekommer i religioner over hele verden, men nogle dyrker det mere end andre, og ofre findes i alle afskygninger fra nadver og gryderetter til enkebrænding og blodofre. Her får du et overblik

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hos kristne er han troens fader, i islam er han profet og bygmester, og hos jøderne er han den første, der bliver omskåret

Abraham anses for at være udvalgt af Gud til at være det israelske folks stamfader både i jødedom, kristendom og islam. Og derfor kaldes de tre religioner for abrahamitiske religioner. Abraham har forskellige betydninger i de tre religioner, men betydningerne har rødder i samme fortælling.

Fortællingen om Abraham
Fortællingen om Abraham starter med, at Abraham og hans kone Sara af Gud beordres at drage til landet Kanaan (i dag Israel). Abraham adlyder Gud og begiver sig på en lang vandring til landet. Gud giver Abraham lovning på landet og lover ham talrige efterkommere.

Desværre kunne Abraham og hans kone Sara ikke få børn (1.mosebog). Og derfor gjorde han slavinden Hagar gravid, så Abraham og Sara kunne adoptere barnet. Men Gud lovede Abraham en søn født af Sara, og sådan gik det til, at Sara fødte Isak. Da Abraham og Sara ikke længere behøvede det barn, Ismael, som Hagar havde født, sendte de dem bort.

Gud beordrede Abraham at ofre sønnen Isak. Abraham adlød Gud, men lige da han skulle til at ofre Isak, kom Guds engel og stoppede ofringen.

Fortællingen i de hellige skrifter
Fortællingen om Abraham findes både i kristendommens, jødedommens og islams hellige skrifter.

Fortællingen om Abraham findes i den jødiske bibel Tanakh i Torah delen. I den kristne Bibel findes fortællingen i Det Gamle Testamente.

Og i store træk anerkendes Mosebøgernes fortælling om Abraham (der hedder Ibrahim) også i islam. Abrahamskikkelsen findes også i islams hellige bog, Koranen, hvor han har sit eget kapitel.

Til trods for at de tre religioner deler nogenlunde samme fortælling om Abraham, tillægges han forskellige betydninger.

Jødernes stamfader og forbillede
Udover Abrahams store betydning i jødedommen, anses han også for at være et religiøst forbillede, fordi han adlød Gud, da han blev beordret at ofre sin søn.

Historien om Abraham er afgørende for, at jødernes opfattelser Israel som deres land. Fordi han fik lovning på landet af Gud:

Herren sagde til Abram : Forlad dit land og din slægt og din fars hus, og drag til det land, jeg vil vise dig. Jeg vil gøre dig til et stort folk og velsigne dig (1.Mos. 12)

Abram var Abrahams navn, før Gud gav ham navnet Abraham, der på hebraisk betyder den ophøjedes fader.

Udover lovningen på landet Kanaan, blev Abraham lovet talrige efterkommere:

(Herren:)Se på himlen og tæl stjernerne, hvis du kan...Så mange skal dine efterkommere blive (1.Mos. 15)

Til gengæld for landet og efterkommere skulle Abraham tjene Gud. Denne pagt mellem Gud og Abraham blev markeret på Abrahams krop ved omskærelse. Og dermed blev den jødiske religiøse tradition for omskærelse indstiftet:

(Herren:) Alle af mandkøn hos jer skal omskæres. I skal lade jeres forhud omskære, og det skal være tegn på pagten mellem mig og jer. (1. Mos. 17)

Den kristne tros fader
I kristendommen er Abraham også af betydning som et religiøst forbillede. I apostlen Paulus brev til romerne i Det Nye Testamente kalder han Abraham for troens fader.

Abraham var villig til at ofre sin søn, og derfor anså Paulus ham for en sand troende. Abraham fik dermed status som religiøst forbillede:

For det var ikke ved loven, at Abraham eller hans efterkommere fik løftet om at skulle arve verden, men ved retfærdighed af tro... Han(Abraham.red.) er fader til os alle ( Romerbrevet 4.)

Udover at være et forbillede for de troende er Abraham også betydningsfuld, fordi Jesus slægt kan føres tilbage til ham, som man kan læse om i Matthæusevangeliet (k.1, v. 1-17). Og derfor anses Jesus for at være blandt det afkom, Gud lovede Abraham.

Fader af Ismael, arabernes stamfader
I islam kaldes Abraham for Ibrahim. Koranens sura (kapitel) 14 hedder Ibrahim. Suraen er Ibrahims lovprisning af Allah og formaning af mennesker om at være rettro.

Ibrahim er en betydningsfuld profet i islam, fordi han er fader til Ismael, der ifølge Koranen er arabernes stamfader.

I store træk anerkender muslimer historien om Abraham fra 1. Mosebog. Og fortællingen findes også i hovedtræk i Koranen, dog er det ikke Isak, der skal ofres, men Ismael.

Ibrahim er også betydningsfuld i islam, fordi han, sammen med Ismael, byggede kabaen i Mekka. Kabaen anses for at være gudshus og er islams allerhelligste bygning. Det var Ibrahim, der indbyggede den hellige sorte sten i kabaen, som blev ham skænket af Adam og englen Gabriel.

Ibrahim og sønnen Ismael er indstiftere af de ritualer, , der finder sted under den store årlige pilgrimsfærd til Mekka,. Et af ritualerne under pilgrimsfærden er at løbe rundt om kabaen, mens pilgrimmene forsøger at røre den hellige sorte sten.

Kilder:
Gads religionsleksikon(1999)
Politikens håndbog i verdensreligioner(2003)
www.denstoredanske.dk
www.wikipedia.org
www.bibelselskabet.dk/BrugBibelen/BibelenOnline
Koranen, oversat af A.S.Madsen (2001)

# data[].attributes.attachment_link.description
Hos kristne er han troens fader, i islam er han profet og bygmester, og hos jøderne er han den første, der bliver omskåret Abraham anses for at være udvalgt af Gud til at være det israelske folks stamfader både i jødedom, kristendom og islam. Og derfor kaldes de tre religioner for abrahamitiske religioner.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
DEBAT: Hvordan er det jødiske syn på de gammeltestamentlige offerskikke?
Spørgsmål:
Kære Bent Lexner!

Jeg har læst Bibelen igennem nogle gange, og når jeg nu igen læser 2. og 3. mosebog undrer det mig med alle de ofre, de skulle foretage. Jeg ved godt at de er skrevet til en anden tid og defor er der mange ting, vi ikke kan forholde os til i vores tid og kultur.

I 3. mosebog kp.8 vers 22,23 læser vi om indsættelsesofferet, hvor de skulle tage noget vædderblod og tørre af på Arons og hans sønners højre øreflip,tommeltot og storetå. Tilsidst skulle de slynge blodet mod alteret.

Mit spørgsmål er om der i disse ting ligger en særlig symbolik?

Så er der skyldofferet, brændofferet, syndofferet og kornofrene som hver tjener deres form for syndsforladelse.

Hvordan ser jøderne idag på disse ting? Er det noget de følger? Hvis ikke, hvornår og hvorfor blev det ændret?

Min måde at forstå det på, er at Israellitterne havde ingen billeder i deres gudsdyrkelse. Men deres Gud gav dem nogle fysiske ting at gøre, for at de kunne føle de havde noget visuelt i deres tro.

Det var med til at vise deres syndige tilstand og at de skulle se frem til en genløser. Men hvordan forstår I disse ting ?

Jeg glæder mig til at høre lidt om det.

Med respekt for jeres tro og livsstil.

Stella Kruckow.
Svar:
Kære Stella

Ofre som dem, der er omtalt i Torah er afskaffet i jødedommen. Dette blev gjort senest i forbindelse med 2. tempels ødelæggelse. Nogle rabbinere mener ovenikøbet at de fleste ofreceremonier allerede blev afskaffet tidligere.

Du har nok helt ret i at ofre var den del af gudsdyrkelsen hvor folk kunne fornemme at de havde gjort noget aktivt. I jødisk tankegang er gudstjenesten trådt i stedet for ofringsceremonierne. Derfor har vi f.eks 3 daglige gudstjenester til minde om de tre daglige ofre.

En af vore store rabbinere er af den opfattelse at ofre i jødedommen er en "uskik" hentet fra hedningeverden. Han forklarer at da Gud skulle give loven til israelitterne tog Han også udgangspunkt i det samfund, hvori de levede og der havde ofringer en meget stor plads. Derfor tillod Gud ofringer under meget bestemte former. Kun i templet, kun dyr, kun på fastlagte tidspunkter.

Der er ingen betydning af ofrene i dag, bortset fra at vi fortsat har en opdeling af det jødiske folk i en præsteslægt (ikke rabbinere) og så de andre.

Hilsen

Bent Lexner

# data[].attributes.attachment_link.description
DEBAT: Hvordan er det jødiske syn på de gammeltestamentlige offerskikke? Spørgsmål: Kære Bent Lexner! Jeg har læst Bibelen igennem nogle gange, og når jeg nu igen læser 2. og 3. mosebog undrer det mig med alle de ofre, de skulle foretage.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Påsken er kristendommens vigtigste højtid. Her mindes Jesu død og opstandelse. Påsken (på hebraisk: pesach) er samtidig jødedommens mest centrale højtid. Historisk set er den kristne påske baseret på den jødiske, som igen har træk fra endnu tidligere fester. Lad os derfor starte med at se på den før-kristne påskefejring.

Påskens oprindelse

I kilderne til den jødiske påskefejring (se især 2. Mosebog 12-13) kan skimtes træk af tidligere fester.

I påsken skal ofres et påskelam til Gud. Dette afspejler en oprindelig forårsfest hos hyrde- og nomadefolk. Her blev det førstefødte lam slagtet og ofret til Gud, dels som takkeoffer og dels for at sikre kvægbestanden.

Et andet vigtigt element i den jødiske påskefejring er det usyrede brød, dvs. brød som er lavet uden surdej/hævemiddel. Dette element stammer fra en forårs- og høstfest hos agerbrugsfolk. Her blev den første afgrøde ofret som tak for høsten og for at sikre fortsat frugtbarhed. For at beskytte mod urenhed måtte den første afgrøde ikke komme i forbindelse med andre elementer, før den blev ofret. Den gamle surdej kasseredes derfor. Herefter fulgte en periode med brød bagt af nyt mel uden surdej, indtil den nye surdej var klar til brug.

Traditionerne fra disse kvægavler- og agerbrugsfester føres videre hos det jødiske folk. Man kan sige, at det var jødernes traditioner, inden de blev 'Guds udvalgte folk', altså inden de opfattede sig selv som jøder. Af 2. Mosebog 12-13 fremgår det, at jøderne netop fejrer disse fester, men at festernes indhold nu omtolkes.

Den jødiske påske

I den jødiske påske mindes udvandringen fra Egypten - den begivenhed, som netop gjorde jøderne til et folk. Her greb Gud ind i historien. Han hjalp og frelste jøderne fra deres undertrykkere. Mens ritualerne i forbindelse med ofringen af lammet og det usyrede brød forblev de samme, blev mytologien omkring dem altså nu en anden.

Gud gav ifølge 2. Mosebog 12, 21-23 jøderne besked på at slagte påskeofferet. De skulle derefter smørre noget af dets blod på dørstolperne til deres huse. På den måde markerede jøderne, hvilke huse de boede i. Dette sikrede, at 'Ødelæggeren' på Guds befaling ikke gik ind her. Alle de steder, hvor 'Ødelæggeren' gik ind, slog han/Gud de førstefødte børn og dyr ihjel. Ved hjælp af påskeofferet redede Gud altså jøderne.

Jøderne måtte under flugten fra Egypten spise usyret brød, fordi de var flygtet over hals og hoved og i farten ikke havde nået at forberede mad til rejsen. Sådan omtolkes mytologien omkring det oprindelige høst-ritual i 2. Mosebog 12,39.

Den jødiske påske udviklede sig efterhånden til at blive en af årets store valfartsfester. Mange tog til Jerusalem for at ofre lammet i templet og for derefter at spise et fælles påskemåltid i hjemmet/logiet efter solnedgang. Påskemåltidet var påskens hovedbegivenheden og bestod af det ofrede lam, de usyrede brød og bitre urter. Sidstnævnte blev spist til minde om det slaveri, jøderne havde været udsat for i Egypten.

Jesu fejring af påsken

Jesus var jøde. Derfor fejrede han som alle andre påsken. Ifølge Lukasevangeliet var han som 12-årig med på pilgrimsfærden til påskefesten i Jerusalem (Luk 2, 41-51). I Johannes-evangeliet nævnes også, at Jesus fejrede påske i Jerusalem (Joh 2, 13 og 6,4). De begivenheder, som er helt centrale for kristendommen, udspiller sig dog først ved en senere påskefest i Jerusalem.

Den kristne påske

Den kristne påske har sit udgangspunkt i begivenheder, som ifølge Ny Testamentes evangelier fandt sted i Jerusalem under (den jødiske) påskefest. Alle fire evangelier indeholder ret detaljerede beskrivelser af begivenhedsforløbet. Dette er ikke så underligt, når man tænker på, hvor vigtige disse begivenheder er for kristendommen.

Slår man op i Ny Testamente på de angivne tekststeder og læser, bliver det hurtigt klart, at beskrivelserne i Mattæus-, Markus- og Lukas-evangelierne ligner hinanden rigtig meget, mens Johannes-evangeliets beskrivelse er anderledes. I Johannes-evangeliet findes f.eks. ikke en beskrivelse af et påskemåltid. Her er timingen anderledes. Jesus dør samtidig med, at påskelammene slagtes (Joh. 19, 14), mens han i de andre evangelier først dør dagen efter påskemåltidet.

At der er den forskel i timingen mellem evangelierne, skyldes ikke en regulær fejl i dateringen, men snarere at fortolkningen af begivenhederne - teologien bag - er forskellig. Vigtigst er, at Jesu død og opstandelse i begge forløb knyttes til den jødiske påske, hvor Guds frelse af folket (som beskrevet) var det centrale. De kristne forfattere knytter an til dette tema. De forstår Jesu død og opstandelse som Guds nye frelseshandling.

Påskens hovedtema bliver altså ved med at være Guds frelse, mens selve frelseshandlingen i kristendommen er omtolket. For jøderne frelser Gud folket ved at lede dem sikkert ud af Egypten. Dermed viser Gud, at han har taget det jødiske folk til sig som sit eget. For de kristne er tegnet på Guds frelse Jesu død og opstandelse.

Tegnet ses som et bevis på, at Gud har vundet over døden og de onde magter. Jesus tog alle menneskers synder på sig og afsonede dem gennem sin død. Mennesket er derfor frelst. Denne soningsdød er netop, hvad Johannes i sit evangelium understreger ved at lade Jesus dø samtidig med, at påskelammene slagtes. Ofringen af lammet opfattes i jødedommen på denne tid som et soningsoffer, og lammet bliver i den kristne tradition et centralt symbol for Jesus og hans soningsdød for menneskene.

Tolkninger af påskebegivenhederne og diskussion af, hvordan de teologisk skal forstås, er helt centrale i den kristne tradition - det er jo netop her, at spørgsmålet om Guds frelse af menneskene kan søges afklaret.

Påskefesten i den kristne kirke

Påsken var den første kristne fest. I den tidligste kirke fejredes påsken på jødisk manér, samtidig med at den indholdsmæssigt blev sat i forbindelse med Jesu død og opstandelse. Påskemorgen holdt man dåb og nadver. Der gik dog ikke længe, før det jødiske islæt i den kristne påskefest blev mindre.

Det jødiske tempel i Jerusalem blev ødelagt i år 70. Herefter kunne ofringen af lammet i templet ikke længere finde sted. De kristne indførte desuden en faste og vågenat, natten før påskemorgen. Denne faste (afholdt mens jøderne spiste deres påskemåltid) skulle udtrykke deres sorg over jødernes fornægtelse af Jesus. Samtidig havde flere og flere af de nye kristne op gennem det 2. århundrede ikke jødisk baggrund, og den jødiske forståelse af påsken gled derfor ud til fordel for den (rent) kristne opfattelse.

I det 4. århundrede videreudvikledes påskefesten og kom til at ligne påsken, som vi kender den i dag. Påsken indledtes nu med en 40 dage lang faste. Fatsteperioden afsluttedes med 'den stille uge'. Denne tradition opstod i Jerusalem, hvor pilgrimme i dagene fra palmesøndag til korsfæstelsen valfartede til de steder, hvor Jesus havde været denne uge. Her holdt man gudstjenester, hvor man mindedes det, der skete på stedet.

Gennem pilgrimmene spredtes denne tradition hurtigt. I kirkerne dramatiseres påskebegivenhederne så at sige. Man behøver altså ikke tage til Jerusalem for at opleve påskens begivenheder - den lokale kirke er nok. Mange rejser dog stadig til Jerusalem, hvor påskefejringen er en kæmpe begivenhed.

Påskens symboler

Gennem artiklen har vi fået en forklaring på, hvor idéen om påskelammet kommer fra, men hænger ting som påskeæg, påskeliljer, påskeharer, påskekyllinger osv. også sammen med den kristne påskefest? Det er ikke umiddelbart indlysende, at de skulle vidne om Jesu død og opstandelse. Og dog: Når vi husker, at påsken har sin oprindelse i forårsfester giver disse ting mening. Alle er de symboler på forårets komme, og på at nyt liv igen dukker frem fra 'det døde'. Helt tilfældigt er det vist ikke, at Jesu død og opstandelse i den kristne tradition netop er placeret i forbindelse med forårets komme.

Den kristne påske dag for dag
Palmesøndag:
Palmesøndag er søndagen inden påske. Det er dagen, hvor Jesus rider ind i Jerusalem på et æsel og modtages som en konge af masserne med jubelråb og viftende palmeblade. Det er også dagen, hvor han bliver salvet af kvinden fra Betania. Læs selv beretningen i Mattæusevangeliet 21, 1-9, Markusevangeliet 14, 3-9 eller Johannesevangeliet 12, 1-16.
Skærtorsdag:
Skærtorsdag er den dag, hvor Jesus spiser det sidste måltid sammen med sine disciple og indstifter nadveren, der sammen med dåben udgør den lutherske kristendoms to sakramenter.

Ved samme måltid bliver Jesus forrådt af Judas for 30 sølvpenge. Judas er af Jesu profeti om, at en af de tolv vil forråde ham, udset til dette. Senere går Jesus ud i Getsemane Have og beder om at måtte slippe for det, som han ved venter langfredag. Han bliver dog som bekendt arresteret og ført bort.

Apostlen Peter følger efter, men nægter tre gange i løbet af natten, at han kender Jesus. Også dette havde Jesus forudset og sagt: At inden hanen galer to gale, skulle Peter have fornægtet ham tre gange. Peter græder bitterligt, da det går op for ham.

Ordet 'skær' i dagens navn betyder ren. Det er også den aften, hvor Jesus vasker disciplenes fødder. Læs selv beretningen i Matthæusevangeliet 26, 17-30eller Johannesevangeliet 13, 1-15.
Langfredag:
Dette er dagen, hvor Jesus bliver forhørt af den romerske statholder Pontius Pilatus, der ender med at overlade dommen til folkemasserne. De dømmer Jesus skyldig, og kræver Barabbas, en hærdet massemorder, frigivet.

Selv vasker Pilatus sine hænder i offentligheden, inden Jesus - pisket og tornekronet - selv må bære korset ad Via Dolorosa, "Smertens vej",op til Golgata, hovedskalsbjerget, hvor han bliver korsfæstet.

Der hænger han med en forbryder på hver side af sig, fortælles det. Den ene spotter ham, mens den anden beder Jesus om at huske ham, når Jesus igen er "i sit rige". "Sandelig siger jeg dig, i dag skal du være med mig i Paradis", er svaret fra Jesus til ham. I den niende time råber Jesus: "Eli! Eli! Lema sabaktani?" Det betyder: Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?

Jesus udånder, og langfredagsmørket sænker sig over jorden.Læs selv beretningen i Matthæusevangeliet 27, 31-56, Markusevangeliet 15, 20-39, Lukasevangeliet 23,26-49 eller Johannesevangeliet 19, 17-37.
Påskedag
Dette er dagen, hvor kvinderne ser, at stenen er væltet fra graven, og Jesus er væk. En engel i funklende klæder møder dem og fortæller, at ham, de søger, ikke længere er her, at han er genopstanden og gået forud til Galilæa, stedet hvor Jesu prædikenvirksomhed tog sit udgangspunkt.

Kvinderne skynder sig vækfulde af skræk og undren over, hvad der er sket. Og de tør ikke sige det til nogen.

Genopstandelsen fejres påskedag, og det er kirkens største festdag. Læs beretningen i Markusevangeliet 16, 1-8 eller Matthæusevangeliet 28, 1-8.
2. Påskedag
Dagen har ikke nogen specifik bibelsk betydning, om end påskeglæden sagtens kan fejres endnuen dag, hvilket den også bliver overalt i landets kirker, hvor påskens glade budskab endnu engang læses. Læs dagens tekster i Lukasevangeliet 24, 13-35 eller Johannesevangeliet 20, 1-18.
Artiklen fortsætter under annoncen Artiklen fortsætter under annoncen

# data[].attributes.attachment_link.description
Påsken er kristendommens vigtigste højtid. Her mindes Jesu død og opstandelse. Påsken (på hebraisk: pesach) er samtidig jødedommens mest centrale højtid. Historisk set er den kristne påske baseret på den jødiske, som igen har træk fra endnu tidligere fester. Lad os derfor starte med at se på den før-kristne påskefejring.

# data[].attributes.attachment_link.description
"Abraham sad i Mamre Lund" fortæller Grundtvig os. Her blev han kaldet af Gud og fik en søn. Udover sin rolle i den bibelske historie er Abraham den person, som de tre store religioner, jødedom, kristendom og islam, har tilfælles. Han er nemlig ifølge alle tre religioner vores stamfader

# data[].attributes.headline
Abrahams ofring tvinger os til at gentænke vores forhold til Gud

# data[].attributes.subject
Abrahams ofring tvinger os til at gentænke vores forhold til Gud

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Historien om Abrahams ofring af Isaks lærer os, at familiekærlighed, når den står alene som et mål i sig selv, er en indskrænket kærlighed, skriver Andreas Thom

Det er svært ikke at blive forfærdet og anfægtet, når man får fortalt eller måske selv læser historien om stamfaderen Abraham, der var villig til ofre sin søn for at vise sin troskab overfor Gud. Ja især i dag, hvor tidligere tiders idealisme har mistet deres plausibilitet, hvor blind gudstro har vist sine grimme sider, og hvor kærligheden til vores børn vel derfor for de fleste må gælde som det eneste, der stadig kan kaldes helligt, er det nærmet umenneskelige at kunne høre denne historie med sindsro.

Abrahams ofring af Isak er en kernefortælling
Men selvom fortællingen om Abrahams tunge vej til Morija ikke ligefrem hører til en af de mest beroligende og solskinsfyldte, så er det alligevel en af kernefortællingerne i Det Gamle Testamente.

Det er et af de momenter i den store bibelske historie, hvor der bliver rykket ved tingenes tilstand: forholdet mellem Gud og menneske får nye dimensioner hverken Abraham eller Gud er helt de samme, som de var før historien fandt sted. Og vi, tilhørerne, bliver tvunget til på ny at gennemtænke vores forhold til Gud og de mennesker omkring os både dem som vi elsker, og dem vi ikke elsker.

Abraham gør noget for Gud
Det særlige ved historien er ikke, at Abraham møder Gud. Der er næsten ikke et kapitel i historien om Abraham, hvor Abraham ikke taler med Gud eller måske ligefrem møder ham ansigt til ansigt. Mødet i de tidligere kapitler var altid ledsaget af store løfter og gaver fra Gud til Abraham at Abraham overhovedet har en søn, skyldes et løfte fra Gud. Men denne gang kommer Gud med en fordring. Nu er det ikke Gud, der skal gøre noget for Abraham, men Abraham, der skal gøre noget for Gud. Og ligesom der før ikke var nogen grænser for alle Guds løfter og gaver til Abraham, så er det også en fordring om grænseløs troskab, som Gud pålægger Abraham: Han skal ofre det, der er mere dyrebart for ham end hans eget liv.

Forholdet mellem Gud og Abraham radikaliseres
At ofre sit barn er det samme som at ofre sig selv det tror jeg selv dem uden børn vil kunne forestille sig. Da Gud imod alle odds giver afkald på offeret, og Abraham til sidst står og knuger Isak indtil sig, så ved han noget nyt: Abrahams egne håb for sig selv og sin familie kan ikke stå alene, de er ikke et mål i sig selv, men alt tjener Guds vilje. Efter begivenhederne i Morija er forholdet mellem Gud og Abraham altså blevet radikaliseret.

Fortæller om forholdet mellem Gud og mennesket
Historien er primitiv og rå. Det er et tidligt forsøg på at formulere nogle tanker om forholdet mellem Gud og mennesker, som senere skulle blive mere udviklet. Hvis vi skal blive i fortællingens univers, så kan man sige, at det er Gud, der udvikler sig det er ikke kun Abraham, der høster dyrekøbte erfaringer, men også Gud.

Vi hører aldrig sidenhen i bibelens fortællinger, at Gud kræver et lignende offer af et menneske, som han gjorde af Abraham. Der var sket noget. En tankerække var sat i gang, som først blev færdigformuleret i det nye testamente.

Ikke at Guds fordring til mennesket bliver mindre radikal. Heller ikke i det nye testamente kan Guds radikale krav gradbøjes. Men der bliver sat ord på, hvad det egentlig er et krav om: Vi får igennem evangeliernes fortælling om Jesu død og opstandelse at vide, at Gud ikke vil andet end at elske mennesket. At det endte med at være Gud, der ofrede sin søn af kærlighed til mennesket, det er kristendommens hovedpointe.

Guds fordring til ethvert menneske er at ville det samme som han den ubetingede kærlighed til medmennesket hverken mere eller mindre.

Familiekærlighed alene er en indskrænket kærlighed
Historien om Isaks ofring er en ubehagelige og primitiv historie. Men netop i en tid hvor kærligheden til vores børn nærmest er blevet en religion, er den meget vigtig at få fortalt, netop fordi den sætter tingene på spidsen.

Den husker os på, at familiekærlighed, når den står alene som et mål i sig selv, er en indskrænket kærlighed. Guds radikale krav om kærlighed til medmennesket sprænger hjemmets fire vægge.

# data[].attributes.attachment_link.title
- Abrahams ofring tvinger os til at gentænke vores forhold til Gud

# data[].attributes.attachment_link.description
Historien om Abrahams ofring af Isaks lærer os, at familiekærlighed, når den står alene som et mål i sig selv, er en indskrænket kærlighed, skriver Andreas Thom Det er svært ikke at blive forfærdet og anfægtet, når man får fortalt eller måske selv læser historien om stamfaderen Abraham, der var villig til ofre sin søn for at vise sin troskab overfor Gud.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jødernes stamfader og første patriark spiller også en stor rolle inden for kristendommen, hvor fokus især ligger på Abrahams retfærdiggørende tro. Det ses blandt andet hos centrale personer i den kristne teologihistorie som Paulus, Luther og Kierkegaard

Jeg vil gøre dig til et stort folk og velsigne dig. Jeg vil gøre dit navn stort, og du skal være en velsignelse. (...) I dig skal alle jordens slægter velsignes (Første Mosebog 12, 2-3).

Sådan lyder Guds ord i begyndelsen af fortællingen om Abraham.

Fortællingen om Abraham står i Det Gamle Testamentes Første Mosebog kapitel 11-25. Den følger umiddelbart efter den såkaldte urhistorie, der med sine beretninger om verdens skabelse, syndefaldet, Kain og Abel, Noas ark og Babelstårnet handler om almenmenneskelige vilkår i tilværelsen.

Fra og med Abraham kommer Det Gamle Testamente til at handle om ét folk Israel og dets historie.

Fortællingen om Abraham kort fortalt

Abraham er gift med Sara. Han bor i Ur i Kaldæa (Babylon), men Gud beordrer ham til at drage til landet Kanaan (det nuværende Israel), og lover ham landet, og at han vil blive velsignet med talrige efterkommere.

Abraham tror Gud, og Gud regnede ham det til retfærdighed, lyder det i kapitel 15, vers 6.

Gud slutter da en pagt mellem sig selv, Abraham og Abrahams efterkommere. Han lover, at han vil være deres gud, og at Kanaans land skal være deres til evig ejendom. Til gengæld skal Abraham og hans efterkommere lade alle drengebørn omskære som et tegn på pagten mellem dem og Gud.

Sara kan imidlertid ikke få børn, og da hun og Abraham begge nærmer sig 100 år, begynder det at virke usandsynligt, at Guds løfte vil blive opfyldt. Men så besøger Gud selv Abraham og lover ham, at Sara vil føde en søn. Og inden længe bliver hun ganske rigtigt mor til Isak.

Gud beordrer Abraham at ofre Isak. Abraham vil adlyde Gud, men lige da han skal til at ofre Isak, griber Guds engel ind og stopper Abraham. Abraham beholder altså sin søn, der selv bliver far til Jakob, som får tilnavnet Israel.

Abraham, Isak og Jakob er patriarkerne for Israels folk.

Israels stamfader

I den jødiske tradition spiller Abraham en kolossal rolle som den første patriark, der blev lovet landet Israel. Samtidig er det altså i fortællingen om Abraham, traditionen for omskæring bliver grundlagt. Omskæringen tjener både som pagtstegn for det jødiske folk og som afgrænsning i forhold til alle andre folkeslag.

Jøderne praktiserer stadig omskæring, og muslimerne, der også opfatter Abraham (i Koranen Ibrahim) som deres stamfar, har ligeledes taget denne tradition til sig.

Paulus: Abraham er de sande troendes stamfader

I kristendommen kommer fokus i historien om Abraham først og fremmet til at ligge på Abrahams tro og på, at den bliver regnet ham til retfærdighed.

Abrahams tro spiller således en stor rolle i Paulus argumentation for, at mennesket retfærdiggøres (og frelses) ved tro alene og altså ikke ved ydre handlinger som omskæring eller overholdelse af Moseloven.

Paulus lægger her vægt på, at Gud ifølge Første Mosebog regnede Abraham for retfærdig, før han blev omskåret og altså fik dette specifikt jødiske tegn på sin krop. Ifølge Paulus har omskæringen derfor intet at gøre med, om man har Abraham som stamfar eller ej, og Guds pagt med Abraham er ikke forbeholdt det jødiske folk, men alle, der har den sande tro.

Paulus peger altså på, at Abraham-fortællingen ikke alene er rettet mod jøderne, men angår alle jordens slægter og gælder alle, der tror som Abraham.

Og da Skriften forudså, at det er af tro, Gud erklærer folkeslagene retfærdige, fik Abraham på forhånd det evangelium forkyndt: I dig skal alle folkeslagene velsignes. Derfor velsignes de, som har troen, sammen med den troende Abraham, skriver Paulus i Galaterbrevet (kap. 3, v. 7-9).

Sand tro er Kristus-tro

Og hvad er da ifølge Paulus den sande tro, som forener alle folkeslag med ham og giver del i hans velsignelse?

Det er troen på Kristus. For Paulus bliver Guds løfte til Abraham om velsignelse til alle folkeslag nemlig endeligt opfyldt med Jesus Kristus. Ifølge Det Nye Testamente er Kristus nemlig Abrahams biologiske efterkommer og den, der bringer velsignelse til alle mennesker uanset etnicitet, køn og status:

Her kommer det ikke an på at være jøde eller græker, på at være træl eller fri, på at være mand eller kvinde, for I er alle én i Jesus Kristus, og hører I Kristus til, er I også Abrahams afkom, arvinger i kraft af Guds løfte, siger Paulus således i en meget berømt passage i Galaterbrevet (kap. 3, v. 28-29).

Ved at løfte håbet om frelse og betegnelsen Abrahams afkom ud af den specifikt jødiske sammenhæng baner Paulus vejen for kristendommen som andet og mere end en jødisk sekt. Uden dette greb havde kristendommen næppe været en verdensreligion i dag.

Luther: Abraham sættes på prøve og tror på trods

Ligesom Paulus er også reformatoren Martin Luther optaget af Abrahams forbilledlige tro. Han flytter imidlertid fokus lidt til historien om Isaks ofring.

For Luther er Abrahamhistorien et billede på, hvordan Gud prøver mennesket. Og Abraham er eksemplet på et menneske, der består prøven ved at vælge at have tillid til og adlyde Gud også når det ser sortest ud.

Som Luther påpeger, er det en helt forfærdelig situation, Gud sætter Abraham i, da han befaler ham at ofre sin søn. Hvis Isak dør, kan Guds løfte om velsignelse til alle jordens folkeslag jo ikke gå i opfyldelse. Hans ordre står derfor står tilsyneladende i direkte modsætning til hans eget ord.

Alligevel vælger Abraham at følge Guds bud og ofre Isak. I Luthers udlægning af historien parerer Abraham ordre, fordi han tror på, at Gud lader det hele gå godt hvis Gud ikke redder Isak i dette liv, vil han lade ham leve videre i det evige liv efter døden.

Kierkegaard: Abrahamhistorien illustrerer troens dobbeltbevægelse

I sit verdensberømte værk Frygt og Bæven fra 1843 leverer den danske filosof Søren Kierkegaard sin udlægning af Abrahamfortællingen.

Kierkegaards tolkning af Abrahams lydighed i forbindelse med Isaks ofring koncentrerer sig om konflikten mellem det etiske og det religiøse og om det, Kierkegaard kalder troens dobbeltbevægelse.

Abraham er tvunget til at vælge mellem at dræbe sin søn, hvilket vil være i konflikt med det etiske, og at handle imod Guds ordre, hvilket vil være i modstrid med det religiøse.

Abraham gør da troens dobbeltbevægelse: Han resignerer og giver afkald på sin eneste søn og han tror, at Gud vil give ham Isak tilbage. I dobbeltbevægelsen opgiver Abraham altså at leve livet på egne, menneskelige, betingelser og vælger at modtage det på Guds betingelser.

Rationelt giver Abrahams tro ingen mening; han tror det umulige og absurde, forklarer Kierkegaard. Abraham tror på, at Guds mulighed ligger langt ud over menneskelig forstand og formåen.

Men hvad gjorde Abraham? Han besteg Æslet, han reed langsom hen ad Veien. I al den Tid troede han; han troede, at Gud ikke vilde fordre Isaak af ham, medens han dog var villig til at offre ham, naar det forlangtes. Han troede i Kraft af det Absurde; thi menneskelig beregning kunde der ikke være Tale om, og det er jo det Absurde, at Gud, som fordrede det af ham, i næste Øieblik skulde tilbagekalde Fordringen. (Frygt og Bæven, 31)

# data[].attributes.attachment_link.description
Jødernes stamfader og første patriark spiller også en stor rolle inden for kristendommen, hvor fokus især ligger på Abrahams retfærdiggørende tro. Det ses blandt andet hos centrale personer i den kristne teologihistorie som Paulus, Luther og Kierkegaard Jeg vil gøre dig til et stort folk og velsigne dig.

# data[].attributes.headline
Læs prædiken: Abrahams ikke-ofring af Isak og Guds stedfortrædende offerlam. ( 1. Mos 22,1-18) 4. s. i advent

# data[].attributes.subject
Læs prædiken: Abrahams ikke-ofring af Isak og Guds stedfortrædende offerlam. ( 1. Mos 22,1-18) 4. s. i advent

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I søndags hørte vi om Abrahams kaldelse. I dag er vi nået til kapitel 22 om ofringen af Isak - eller rettere den manglende ofring af Isak. Men for rigtigt at forstå baggrunden, vil jeg lige opsummere, hvad der er sket i den mellemliggende tid.

Abraham drager sammen med sin brosøn Lot til Kanaans land, som Gud har befalet.

Under en hungersød drager han til Egypten, men kommer tilbage til Kanaans land, hvor han og Lot deler sig i to grupper og Abraham slår sig ned i mamres lund, hvor han bygger Gud et alter.

Abraham befrier Lot fra fem konger, der har taget ham til fange og Abraham møder en præst for den sande Gud, Melkizedek. Denne præst er ifølge nogle traditioner den gamle Sem, Noas søn, som fortsat levede på Abrahams tid.Gud gentager sit løfte til Abraham om både denne ene efterkommer, Jesus kristus, i hvem alle folkeslag skal velsignes, men også om at Abrahams efterkommere vil blive som himlens stjerner. Men Abraham og Sara får ingen børn.

Sara mister tilliden til Guds løfte og beder Abraham gifte sig med hendes trælkvinde Hagar, som Abraham får drengen Ismael med. Gud giver derefter omskærelsens tegn til Abraham som et segl på sit løfte.

Derefter kan vi læse om, hvordan Herren besøger Abraham sammen med to engle og sender disse engle afsted for at ødelægge Sodoma og Gomorra. De redder Lot og Lots døtre derfra, før Sodoma og Gomorra ødelægges.

Efter et ophold i Gerar, kan vi læse i 1. Mosebog kapitel 21 om, at Sara endelig får en søn, Isak, sådan som Gud har lovet. Sara beder Abraham sende Hagar og Ismael bort, hvilket han tøæver med. men Gud taler til Abraham og siger: " Vær ikke ilde til Mode over Drengen og din Trælkvinde, men adlyd Sara i alt, hvad hun siger dig, thi efter Isak skal dit Afkom nævnes; men også Trælkvindens Søn vil jeg gøre til et stort Folk; han er jo dit Afkom!"

Gud lover altså at passe på Ismael og gøre ham til et folk også. Men Det er Isak, der skal være stamfader til Messias og gøre Abrahams efterkommere så talrige som himlens stjerner.
Prøvelsen af Abraham
Og så er vi nået til dagens tekst, som indledes med: Efter disse Begivenheder satte Gud Abraham på Prøve. Her må vi huske på, hvad det vil sige - og ikke sige, når Gud sætter mennesker på prøve. I Jakobs brev læser vi: Jas 1:13 Ingen, som fristes, må sige: "Jeg fristes af Gud!" Thi Gud kan ikke fristes af det onde, og Selv frister Han ingen! Jas 1:14 Nej, enhver fristes, når han bliver draget og lokket af sit eget begær.

Gud frister ikke nogen til synd. Når Gud prøver os, er det ikke for at friste os til synd. Det er tværtimod for at styrke vores tro. Alt, hvad Gud gør, er for at styrke og bevare os i troen. Det er det også, når han sender ting, der prøver vores tro. Når vi rammes af lidelser, modgang og kors, er det for at vi må lære ikke at stole på os selv, men at stole på Gud og Guds ord alene, selvom vores erfaringer taler imod Guds ord.

Hvis Gud ikke prøvede os, ville vi i stedet som de arme syndere, vi er, sætte vores lid til vores erfaringer, som så ville samstemme med evangeliet. Da ville vi ikke forlade os på Guds ord, men troen ville lulles i søvn. Når Gud prøver os, er det altså for at øve vores tro og lære os ikke at forlade os på os selv, men på Gud og Guds løfter.

Sådan også, når Abraham prøves i dag.

Abraham har før vist sin manglende tillid til Guds løfte ved at tage Hagar til medhustru for at fremtvinge Guds opfyldelse af løftet. Abraham og Sara viste her deres vantro og manglende tillid til, at Gud opfyldte sit løfte. Men Gud gav alligevel sønnen Isak. Og så lod Gud Abraham sende Hagar og smael bort fo at gøre det klart, at det var Isak, Gud ville opfylde sit løfte ved.

Og nu vil Gud så prøve Abraham, så han kan styrkes i troen og omvende sig fra sin tidligere vantro.

Gud siger til Abraham: Tag din Søn Isak, din eneste, ham, du elsker, og drag hen til Morija Land.og bring ham der som Brændoffer på et af Bjergene, som jeg vil vise dig!"

Havde Gud ombestemt sig? Ville Gud alligevel ikke lade Abraham og Isak blive stamfædre til Messias. Skyldtes det Abrahams og Saras tidligere vantro?

Gud syntes nu pludselig ikke så nådig mere, som umiddelbart før, da han havde bekræftet løftet og endog lovet, at også ismael skulle blive et stort folk. Nu ville Gud både berøve Abraham hans søn og løftet om Messias.

Sådan kan vi også rammes af Guds vrede i samvittigheden, så vi ikke er i stand til at se eller mærke Guds nåde, men intet mærker eller har det som om, Gud ikke længere vil vores frelse. Sådan kan vi det ene øjeblik høre løftet om syndernes forladelse for kristi skyld, som Abraham netop havde hørt løftet om Isaks afkom, for dernæst at mærke alt andet end syndernes forladelse, ja frygte helvedes ild og Guds forkastelse og firtvivle derover. Eller vi mærker modgang og lidelser, som får os til at tvivle på, at Gud kan være på vores side. Eller vi mærker dødsangsten, som Abraham måtte have frygtet Isaks død.

Alt dette kommer til os gennem Guds hænder. Gud tillader prøvelser at ramme os og prøver os selv - ikke for at friste os til vantro, men for at afsløre vores vantro.

Det er dét, Luther kalder Guds fremmede gerning, lovens gerning. Loven skal også vise kristne deres synd og vantro, men det er for evangeliets skyld.

Guds befaling om at ofre Isak viste Guds dom over synden ganske konkret. Isak var Abrahams eneste barn med undtagelse af Ismael, som var sendt bort. Nu krævede Gud, at han blev slået ihjel. Gud viste dermed, at intet menneske fortjener at leve. Selv et barn, som Isak er en synder, hvis liv, Gud kan kræve.

Og så var han oven i købet løftets søn. Gud viste derfor også, at Abraham og Isak på ingen måde kunne gøre sig fortjent til løftet om Messias. Gud kunne kræve Isak som offer.

men befalingen blev givet - ikme for at Abraham skulle fortvivle, selvom Satan med sikkerhed har fristet ham til fortvivlelse.
Abrahams tro
Men Abraham lod sig ikke rokke fra løftet, Gud havde givet. Abraham troede på løftet. I Hebræerbrevet læser vi: Heb 11:17 I tro bar Abraham Isak frem som offer, da han blev sat på prøve, ja, han ville ofre sin eenbårne, han, som havde fået løfterne, Heb 11:18 og til hvem det var blevet sagt, at "ved Isak skal en slægt opkaldes efter dig!"! Heb 11:19 Thi han regnede med, at Gud har magt til endog at opvække døde, hvorfor han da også som en lignelse fik [[sin søn]] tilbage igen!

Abraham kunne have reageret ligesom da han gik ind til Hagar i mistillid til Guds magt til at udføre sit løfte. Abraham kunne være blevet hjemme, fordi han ikke troede, at Gud kunne opfylde sit løfte, hvis han gik til Moria bjerg for at ofre Isak. Men Abraham troede løftet.

I Romerbrevet læser vi: Rom 4:16 Derfor [[fik han løftet]] ved troen, for at [[det skulle være]] af nåde, så at løftet står fast for hele slægten, ikke blot for dem under Loven, men også for dem af Abrahams tro, han, som er alles fader, Rom 4:17 som det er skrevet: "Jeg har sat dig som fader for mange folkeslag", fordi han troede på Gud, Som levendegør de døde, og Som nævner dét, der ikke er, så det bliver til!

Abraham troede på de dødes opstandelse og på, at hvis Gud ville lade ham ofre drengen, ville Gud også lade drengen genopstå, så han kunne blive stamfader til Messias. Abraham troede på løftet pga. løftet.

Sådan må vi også, når alt ser ud til at modsige evangeliet om syndernes forladelse, klynge os til det. Når vi mærker Guds vrede og forkastelse eller den snigende angst for forkrænkeligheden og døden, da må vi som Abraham klynge os til løftet i evangeliet om syndernes forladelse for Kristi stedfortrædende lidelses og døds skyld.

At Abraham troede på løftet, kan vi også læse ud af teksten selv, hvor der står: Så sagde Abraham til sine Drenge: "Bliv her med Æselet, medens jeg og Drengen vandrer derhen for at tilbede; så kommer vi tilbage til jer."

Abraham stolede på, at både han og Isak kom tilbage fra bjerget og gav udtryk for denne tro overfor de unge mænd, der var med.

Abraham troede altså, at selvom han skulle slå Isak ihjel, så ville Gud oprejse ham, fordi Gud havde lovet, at det var efter Isaks slægt, Messias skulle fødes. Og det var derfor han adlød. Her var ikke tale om blind lydighed eller om en tro, der kaster sig ud i de ukendte. Her er tale om tillid til, at Gud gør dét, han lover og særligt til løftet om, at Gud er nådig for sin søns Jesu Kristi skyld. Abrahams tro var en tro på den kommende Messias, og det var den tro, han viste ved at gå til moria for at ofre sin søn.
Messias viser sig og taler
Men hvad sker der så, da Abraham skal til at slå sin søn ihjel? Da råbte HERRENs Engel til ham fra Himmelen: "Abraham, Abraham!" Han svarede: "Se, her er jeg!" Da sagde Engelen: "Ræk ikke din Hånd ud mod Drengen og gør ham ikke noget; thi nu ved jeg, at du frygter Gud og end ikke sparer din Søn, din eneste, for mig!"

Den, der råbte var både Herrens Engel og herren selv - han siger jo "... og end ikke sparer din Søn, din eneste,

Han, som både er Guds engel eller udsending og samtidig Gud selv, er den anden person i treenigheden, Jesus Kristus, som i det Nye Testamente både kaldes Guds tolk, Guds talsmand, Guds mellemmand og Guds udsending. Jesus er så at sige treenighedens talerør og var det også her overfor Abraham.

Det er altså ingen andre end ham, løftet til Abraham drejede sig om, der her taler. Det er Abrahams afkom, Isaks afkom, som her taler til sine forfædre efter kødet. Han har endnu ikke påtaget sig kød, men han åbenbarer sig for at stå ved sit løfte om, at han vil påtage sig menneskelig natur af en af Abrahams og Isaks efterkommere. Derfor vil han lade Isak leve.

Han viser både sin nåde mod Isak og Abraham og sin nåde mod verden.

Sin nåde mod Isak og Abraham viser han ved, at han ikke kræver Isaks liv, selvom han med god ret kunne. Han lader nåde gå for ret og forbarmer sig over Abraham og Isak, så han lader Isak leve.

Det var en benådningsdom over Isak, Herrens Engel, messias, her udtalte. For Guds benådning er omstødelse af Guds dødsdom. Og kravet om at ofre Isak, var Guds retfærdige dødsdom, som Guds dødsdom over alle mennesker. Men Gud ændrede den til en benådningsdom. Dermed erklærede Gud Isak retfærdig og tilgav ham hans synd, så Gud ikke krævede hans liv, som han med rette kunne.

Sådan blev vi alle benådet på lignende vis i dåben. Gud kunne kræve vores liv fra undfangelse og fødsel. Men i stedet for at drukne os i dåben, som han druknede den ugudelige verden i syndfloden, benådede Gud os i dåben. Således er dåben både et sted, hvor der forkyndes dom over vores gamle syndige natur og et sted, hvor vi benådes og retfærdiggøres fra vore synder, så vi bliver Guds børn.

Men Guds Søn, Herrens Engel, viser også sin nåde mod hele verden. Det var jo sin egen menneskeblivelse, han har sikrede ved ikke at lade Isak dø. Han så i nåde til isak, fordi han havde besluttet, at han selv ville blive menneske af Isaks slægt og påtage sig den straf, Isak og alle mennesker er skyldige. Han ville ofre sig i Isaks sted og dø den død, Isak og alle mennesker var skyldig at dø.

Han påtog sig straffen, alle mennesker fortjente. og for at gøre det, måtte han blive menneske. og han havde udvalgt Isak som den, hvis afkom, han ville være. Derfor skånede han Isak. Og derfor var Jesu benådning af Isak også en bekræftelse af løftet om syndernes forladelse til Abraham og alle andre, der troede på løftet, ligesom Guds benådelse af Jesus i Jesu opstandelse, er Guds forkyndelse af syndernes forladelse for alle mennesker.

Sådan svarer Guds benådelse af Isak, Jesu stamfar, til Kristi opstandelse. Den var Guds erklæring af sin nåde for Abraham og Isak, ligesom Jesu opstandelse er det endegyldige bevis på Guds nåde, da Jesus, som bar vores synder ikke længere er død og således har ovevrundet Guds vrede og fuldt ud betalt vores gæld.
En stedfortræder
Men Guds Søn benådede ikke blot Isak. Han gav også et billed epå sin egen lidelse og død. Da Abraham så op, gik det i opfyldelse, som Abraham havde sagt til Isak på vej om af bjerget: "Gud vil selv udse sig Dyret til Brændofferet, min Søn!"

Mange tror, at Abrahams ofring af Isak var et billede på Kristus. Men pointen er jo netop, at Isak ikke blev ofret og at Messias viser sig for Abraham og udser sig et stedfortrædende offer. Ligsom Gud havde lavet skindkjortler til Adam og Eva for at skjule deres skam, sådan udser Gud sig nu et offer, som ofres i stedet for Isak som et billede på den frelser, Gud havde lovet at ville sende.

Sådan skånede Gud senere Israelitternes førstefødte, når de havde ofret påskelammet og sat dets blod på deres døre.

Ofrene skulle både minde om, at Isak og alle andre mennesker, fortjener at dø og at Gud har krav på vores liv. Men de skulle også minde om og være en skygge af ham, som blev menneske i julen, for at han langfredag måtte ofre sit liv for vores, når han med sin død opslugte Guds vrede og erhvervede syndernes forladelse for os.

Og som Isak ved et ydre tegn blev benådet og forbundet med Kristi, sådan bliver vi og vore børn det også i dåben. Her begraves vores børn med Kristus, så hans død gælder for dem, som kristi død gennem offeret kom til at gælde for Isak. Og her oprejses og benådes vi med Kristus, som Isak blev benådet, da Gud udså sig vædderen i stedet for Isak.

Vi har også et ydre tegn i nadveren, hvor vi ikke blot har en skygge af det kommende offer, som Abraham og Isak, men får del i det sande offer, når vi med vores mund modtager Jesu sande legeme og blod, som blev givet og ofret for os.

Teksten fortsætter og der står: Derfor kaldte Abraham dette Sted: HERREN udser sig, eller, som man nu til dags siger: Bjerget, hvor HERREN viser sig.

Herren havde vist sig på Moria bjerg, som Herrens Engel, Jesus Kristus. Og han havde udset sig et offer. Vi ved ikke, om Abraham så Herren med sine øjne. Men han hørte Herren Engels røst.

Sådan hører vi også Herrens engel tale til os gennem evangeliet i gudstjenesten, gennem syndsforladelse i skriftemålet og gennem løfterne i dåben og nadveren. Og altid taler han om, at han har udset sig et offer, som træder i stedet for os og soner vores synd og Guds vrede, nemlig Jesus Kristus, Gud og menneske.
Løftet gentages
Vores tekst slutter med, at Gud gentager løftet om frelseren for Abraham: Gen 22:15 Men HERRENs Engel råbte atter til Abraham fra Himmelen: Gen 22:16 "Jeg sværger ved mig selv, lyder det fra HERREN: Fordi du har gjort dette og ikke sparet din Søn, din eneste, for mig, Gen 22:17 så vil jeg velsigne dig og gøre dit Afkom talrigt som Himmelens Stjerner og Sandet ved Havets Bred; og dit Afkom skal tage sine Fjenders Porte i Besiddelse; Gen 22:18 og i din Sæd skal alle Jordens Folk velsignes, fordi du adlød mig!"

Gud aflægger ed på at opfylde sit løfte om at gøre Abrahams afkom så talrig som himmelsens stjerner og havets bred. Dette løfte handler både om dem, der var hans afkom efter kødet og dem, der regnes som hans afkom ved tro på løftet, som vi hørte sidste søndag.

Og Gud lover også igen, at alle jordens folk skal velsignes i Abrahams afkom eller sæd, Jesus Kristus. Løftet gælder ikke blot Abrahams kødelige efterkommere, men alle jordens folk. Derfor sendte Jesus sine apostle ud med befaling om at lære og øbe alle folkeslag. Evangeliet om frelseren er for hele jorden.

Det var Jesus Kristus selv, der gav dette løfte.

Så står der også, at Afkommet skal tage sine fjenders porte i besiddelse. Jesus Kristus Skal sejre over sine fjender: synd, død og djævel. Og den sejr skal kirken, Abrahams åndelige efterkommere få del i.

Jesus har sejret over synden, døden, Djævelen og Guds vrede ved at opstå fra de døde efter at have sonet verdens synd. Og han har sejret og knust slangens hoved ved at kalde mennesker ind i sit rige ved forkyndelsen af evangeliet. Og han vil sejre ved at frelse os fra forkrænkeligheden og vores syndige kød i opstandelsen. Amen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Læs prædiken: Abrahams ikke-ofring af Isak og Guds stedfortrædende offerlam (1. Mos 22,1-18) 4. s. i advent

# data[].attributes.attachment_link.description
I søndags hørte vi om Abrahams kaldelse. I dag er vi nået til kapitel 22 om ofringen af Isak - eller rettere den manglende ofring af Isak. Men for rigtigt at forstå baggrunden, vil jeg lige opsummere, hvad der er sket i den mellemliggende tid.

# data[].attributes.headline
Sagt og skrevet om Abraham gennem historien

# data[].attributes.subject
Sagt og skrevet om Abraham gennem historien

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Store teologer og filosoffer har gennem tiden fortolket historien om Abraham, der fik besked på at ofre sin egen søn. Vi bringer et overblik over nogle af de mest karakteristiske og interessante fortolkninger

Fortællingen om Abraham, der af Gud får besked på at ofre sin søn Isak, har fascineret og frastødt teologer og filosoffer igennem hele kristendommens historie. At netop denne beretning er omdrejningspunktet i en lidenskabelig debat i Kristeligt Dagblads spalter i disse uger, er der derfor ikke noget underligt i.

Tværtimod. Det er blot endnu et kapitel i den lange historie, som er udsprunget af et enkelt kapitel i den kristne bibels første bog.

Det fastslår Finn Damgaard, ph.d.-studerende ved Københavns Universitet og medforfatter til bogen "Abrahams spor", der handler om de aftryk, som Abrahamfiguren har sat i religion, filosofi og kunst.

- Historien om Abrahams ofring af Isak har fået særlig stor betydning i den kristne tradition, for den stiller en række grundlæggende spørgsmål: Hvordan kan Abraham som far gå med til at ofre sin søn? Hvorfor protesterer han ikke? Og hvordan forholder Isak sig til at være udset som offer? Disse spørgsmål har man diskuteret lige siden, der var noget, som hed kristendom, og mange store teologer og filosoffer har på en eller anden måde følt sig forpligtet til at udlægge den historie, fortæller Finn Damgaard.

Den ukendte forfatter til Hebræerbrevet i Det Nye Testamente bliver en af de første fortolkere af denne beretning. Svaret på de mange hvorfor-spørgsmål er her, at Abraham troede, at Gud havde magt til at opvække Isak fra de døde, og derfor var han klar til at ofre ham.

Allerede de største teologer i de første århundreder efter Kristi fødsel skændtes dog bravt om, hvordan denne beretning skulle forstås.

Den store teolog Origenes, som man mener levede fra år 185 til 254, advarer mod at forstå Isaks ofring bogstaveligt. Han mener i stedet, at fortællingen skal forstås billedligt og åndeligt, og han tolker den på flere forskellige måder.

- Blandt andet ser han Isak som et billede på Kristi guddommelighed, hvorimod vædderen er et billede på Jesu menneskelighed. På denne måde kommer Isak og vædderen til at illustrere den såkaldte to-natur lære, nemlig at Jesus er både Gud og menneske, siger Finn Damgaard.

Johannes Chrysostomos, som levede fra 347 til 407, var af en ganske anden mening. Han var en af oldkirkens største prædikanter og var så veltalende, at han fik tilnavnet "gyldenmund".

- For Chrysostomos er det afgørende, at Isak kendte til ofringen og frivilligt lod sig ofre. Dermed understreger han Isaks lydighed, og Chrysostomos fortæller levende om, hvordan ofringen af Isak i det lys bliver et billede på korsfæstelsen af Jesus. Han siger, at Abraham i lyset af begivenhederne omkring ofringen af Isak faktisk så den dag, hvor Jesus blev korsfæstet.

Kirkereformatoren Martin Luther skrev i 1500-tallet meget om Abrahamskikkelsen og tog også livtag med fortællingen om Isaks ofring. Han lægger ifølge Finn Damgaard vægten et helt andet sted end de oldkirkelige teologer.

- Luther ønsker at læse skriften, så den kan sige noget til opbyggelse i hans egen samtid. Derfor vil han væk fra det enestående i, at Gud har befalet Abraham at ofre sin søn og hen til det almengyldige, at Gud til hver en tid prøver menneskers tro, siger Finn Damgaard.

Han forklarer, at Luther griber tilbage til Hebræerbrevets fortolkning, når han skal udlægge Isaks ofring - nemlig at Abraham troede på de dødes opstandelse og derfor kunne ofre sin søn. Luther mente ligefrem, at Abraham måtte have haft en samtale med Isak om de dødes opstandelse, men at forfatteren til beretningen desværre har udeladt denne samtale.

Filosoffen Immanuel Kant bliver i 1700-tallet også kreativ i sin omgang med teksten, når han skal udlægge beretningen om Isaks ofring.

- Kant mente, at der simpelthen er en fejl i overleveringen af historien. Det kan ikke være Gud, men derimod Satan, der prøver Abraham på denne grusomme måde. Det samme mente i øvrigt den jødiske 1900-tals filosof Martin Buber, fortæller Finn Damgaard.

Den danske filosof Søren Kierkegaard, der levede fra 1813 til 1855, er kendt over hele verden for sin fortolkning af fortællingen om Abraham, der skal ofre sin eneste søn. Den findes i bogen "Frygt og bæven" fra 1843.

- Gennem fire gendigtninger af Abrahamfiguren betoner Kierkegaard, at vi først rigtigt forstår, hvad der er på spil i beretningen, når vi selv har gået den vej, hvor vi først lige som Abraham har givet afkald og forsonet os med det tabte og så alligevel i kraft af det absurde tror, at vi får det tilbage, fordi Gud altid har muligheder, hvor vi må give fortabt. Det er troens dobbeltbevægelse, forklarer Finn Damgaard.

At fortolkningsforsøgene fortsætter med vidt forskellige resultater, er de seneste ugers avisdebat beviset på.
kirke@kristeligt-dagblad.dk

# data[].attributes.attachment_link.title
Sagt og skrevet om Abraham gennem historien

# data[].attributes.attachment_link.description
Store teologer og filosoffer har gennem tiden fortolket historien om Abraham, der fik besked på at ofre sin egen søn. Vi bringer et overblik over nogle af de mest karakteristiske og interessante fortolkninger Fortællingen om Abraham, der af Gud får besked på at ofre sin søn Isak, har fascineret og frastødt teologer og filosoffer igennem hele kristendommens historie.

# data[].attributes.attachment_link.description
Gud befaler Abraham at ofre sin søn, men han giver ikke noget motiv eller nogen grund til at han skal gøre det. Abraham er lydig over for Gud og gør som han befaler, men lige idet han skal til at sætte kniven i sin søn, dukker Herrens engel op og påkalder sig Abrahams opmærksomhed, englen meddeler Abraham at han ikke skal ofre Isak, idet han har "bestået" Guds prøve.

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Første Mosebog, Kapitel 4

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Mosebog, kap. 17. Omskærelsen. Henover de kommende år, vil Michael Jeppesen og filosof Rasmus Ugilt simpelthen læse sig igennem hele Bibelen, fra ende til anden. Som hvis man skal spise en hval, vil de tage en lille bid af Biblen hver dag, og så diskutere skriftstedet i bund, alt sammen for at blive så klog på Bibelen som muligt.

# data[].attributes.headline
1.Mosebog 22 (Lydklip)Abraham skal ofre Isak

# data[].attributes.subject
1.Mosebog 22 (Lydklip)Abraham skal ofre Isak

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Mosebog, kap. 22. Abraham skal ofre Isak. Henover de kommende år, vil Michael Jeppesen og filosof Rasmus Ugilt simpelthen læse sig igennem hele Bibelen, fra ende til anden. Som hvis man skal spise en hval, vil de tage en lille bid af Biblen hver dag, og så diskutere skriftstedet i bund, alt sammen for at blive så klog på Bibelen som muligt.

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Tredje Mosebog, Kapitel 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Tredje Mosebog, Kapitel 1

# data[].attributes.headline
Bestemmelser om de daglige ofre og festofreneOfferlove 4. Mos. 28 - 29

# data[].attributes.subject
Bestemmelser om de daglige ofre og festofreneOfferlove 4. Mos. 28 - 29

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Fjerde Mosebog, Kapitel 28

# data[].attributes.headline
Pagtstegnet: Omskærelsen.  1. Mos. 17, 12

# data[].attributes.subject
Pagtstegnet: Omskærelsen.  1. Mos. 17, 12

# data[].attributes.attachment_link.title
1mos 17,1-27 omskærelsen pagtstegnet i gamle pagt.pdf

# data[].attributes.headline
Usyrede brød og førstefødselsoffer2. Mosebog 13,1-16

# data[].attributes.subject
Usyrede brød og førstefødselsoffer2. Mosebog 13,1-16

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Anden Mosebog, Kapitel 13

# data[].attributes.headline
Abraham sættes på prøve: Ofring af Isak. Litografi

# data[].attributes.subject
Abraham sættes på prøve: Ofring af Isak. Litografi

# data[].attributes.headline
Englen forhindrer Abraham i at ofre sin søn Isak.

# data[].attributes.subject
Englen forhindrer Abraham i at ofre sin søn Isak.

# data[].attributes.headline
BILLEDER Jødisk offer begravet under massiv beskyttelse

# data[].attributes.subject
BILLEDER Jødisk offer begravet under massiv beskyttelse

# data[].attributes.attachment_link.title
BILLEDER Jødisk offer begravet under massiv beskyttelse

# data[].attributes.attachment_link.description
Begravelsen af den dræbte Dan Uzan, der blev skudt i hovedet foran synagogen i Krystalgade, var overvåget af stærkt bevæbnet politi og specialstyrker.

# data[].attributes.headline
Hvor er lammet, offerlammet. Salme 189 med noter

# data[].attributes.subject
Hvor er lammet, offerlammet. Salme 189 med noter

# data[].attributes.attachment_link.description
På Den Danske Salmebog Online kan du høre melodierne og finde teksterne til salmerne i Den Danske Salmebog. Du kan finde forslag til salmer til forskellige lejligheder: Dåb, konfirmation, bryllup og begravelse samt advent, jul, påske og pinse.