# data[].attributes.headline
Друзі, пропонуємо дізнатися більше про письменників - Лауреатів Нобелівської премії в галузі літератури. 

# data[].attributes.subject
Друзі, пропонуємо дізнатися більше про письменників - Лауреатів Нобелівської премії в галузі літератури. 

# data[].attributes.body
Ви дізнаєтеся про
- Альфреда Нобеля;
- історію нагороди;
- правила видачі нагороди;
- список лауреатів Нобелівської премії в галузі літератури;
- докладно про лауреатів Нобелівської премії 2017 - 2020 років, а саме:
- Луїзу Глюк - 2020 р.;
- Петера Гандке - 2019 р.;
- Ольгу Токарчук - 2018 р.;
- Кадзуо Ішігуро - 2017 р.
З творами письменників - лауреатів Нобелівської премії різних років ви можете ознайомитися як в центральній міській бібліотеці ім. Т. Г. Шевченка, так і в бібліотеках-філіях Сумської МЦБС.

Адреса центральної міської бібліотеки: м. Суми, вул. Кооперативна, 6.

- Гандке П.  Жінка-шульга: Короткий лист перед довгим прощанням: Без бажання немає щастя : Повісті / П. Гандке. - К. : Юніверс, 1999. - 256 с.

- Токарчук, О.  Бігуни : роман / О. Токарчук. - К. : КЕТС, 2013. - 416 с. - (Карта світу).

- Кадзуо Ішігуро Залишок дня : роман / Кадзуо Ішігуро ; з англ. пер. Г. Лелів;  обклад. О. Йориш. - Львів : Вид-во Старого Лева, 2019. - 240 с.

- Кадзуо, І.  Не відпускай мене : роман / І. Кадзуо ; пер. з англ. С. Андрухович. - Львів : Вид-во Старого Лева, 2020. - 336 с.

- Кадзуо, Ішігуро Похований велетень : роман / Ішігуро Кадзуо ; з англ. пер. Т. Савчинська ; худ. оформ. О. Йориш. - Львів : Вид-во Старого Лева, 2018. - 376 с. : іл

# data[].attributes.headline
ЩО ПОТРІБНО ЗНАТИ ПРО

# data[].attributes.body
ЩО ПОТРІБНО ЗНАТИ ПРО ЛУЇЗУ ГЛЮК.

Цікаві факти про Луїзу Глюк

Стала 16-ю жінкою-лауреаткою Нобелівської премії з літератури та 7-ю, хто отримала її в цьому столітті. До Луїзи Глюк цю нагороду отримували такі письменниці як Доріс Лессінг, Ельфріде Єлінек, Світлана Алексієвич та Ольга Токарчук.

У 1980 році разом з колишнім чоловіком Джоном Драноу та Франом Войтом заснувала приватний Кулінарний інститут Нової Англії.

Молодша сестра Глюк, Тереза, також займалася літературою і отримала нагороду Iowa Short Fiction Award за добірку коротких оповідань.

Українською Глюк перекладали Марта Госовська та Олена Гусейнова.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У рубриці ми розповідаємо про філософів, художників, фотографів, письменників та всіх, хто впливають на культуру сьогодні. Цей текст ми присвятили цьогорічній лауреатці Нобелівської премії з літератури - Луїзі Глюк.

Хто така Луїза Глюк?

Луїза Глюк народилась 1943 року у Нью-Йорку в сім'ї підприємця та домогосподарки. Її батько походив з родини угорських євреїв-мігрантів і теж мріяв стати письменником, але натомість зайнявся бізнесом. З дитинства Луїзі Глюк часто розповідали давньогрецькі міфи, також вплив на неї справила легенда про Жанну Д'Арк. Перші вірші вона також написала в дитячі роки.

Освіту Луїза Глюк здобувала у Коледжі Сари Лоуренс та Колумбійському університеті - втім, ступенів не отримала: після перенесеної у підлітковому віці анорексії вона вирішила зосередитися на своїй терапії та реабілітації, і відвідувала лише кілька поетичних курсів та майстерень як вільна слухачка. Далі працювала секретаркою.

У 1968 році Глюк видала першу збірку - "Первісток" ("Firstborn"). Після цього її спіткали кілька років творчої кризи, яка скінчилася, коли Глюк почала викладати поезію в Коледжі Годдарду. 1975 року вона випустила наступну збірку, "Дім на болоті" ("House on the Marshland"), яку критики вважали проривом.

Нині Глюк живе в Кембриджі, Массачусетс; є резиденткою Єльського університету. Вона отримала низку інших престижних нагород. Нобелівську премію їй присудили з формулюванням "за її безпомилковий голос, який суворою красою робить підносить індивідуальне існування до масштабів всесвіту".

"Арарат"

1990 року Луїза Глюк випустила збірку "Арарат": 22 роки потому критик The New York Times Гарнер Двайт назве її "найбільш брутальною та сповненою горя американською поезією, опублікованою за останні 25 років".

Ця збірка стала рефлексією на смерть батька, Деніела Глюка, у 1985 році, та загалом на непрості стосунки всередині сім'ї: суперництво з сестрою Терезою; смерть старшої сестри, що сталася ще до народження Луїзи; відчуженість і непорозуміння, що подекуди виникали у переживанні цих втрат.

Перша та остання поеми збірки починаються зі слів "Long ago, I was wounded" ("Колись давно мене було поранено") - та наприкінці збірки авторка доходить злагоди з собою та своїм сімейним минулим: "...я думала, цей біль значив, що мене не любили. Він значив, що я любила".

"Дикий ірис"

Наступною великою збіркою Глюк став "Дикий ірис": 54 монологи, що відбуваються у саду, і включають точки зору садівниці, квітів та бога, що спостерігає за ними всіма. За цю збірку 1993 року Луїза Глюк отримала Пулітцерівську премію.

"Жовтень"

Довга поема в шести частинах "Жовтень", випущена 2004 року, стала відповіддю Глюк на події 11 вересня 2001. У ній вона досліджує теми травми та зцілення, віднаходження сенсу після катастрофи, використовуючи образи з давньогрецької міфології.

Цікаві факти

Стала 16-ю жінкою-лауреаткою Нобелівської премії з літератури та 7-ю, хто отримала її в цьому столітті. До Луїзи Глюк цю нагороду отримували такі письменниці як Доріс Лессінг, Ельфріде Єлінек, Світлана Алексієвич та Ольга Токарчук.

У 1980 році разом з колишнім чоловіком Джоном Драноу та Франом Войтом заснувала приватний Кулінарний інститут Нової Англії.

Молодша сестра Глюк, Тереза, також займалася літературою і отримала нагороду Iowa Short Fiction Award за добірку коротких оповідань.

Українською Глюк перекладали Марта Госовська та Олена Гусейнова.

Контроверсії стосовно "нобелівки" з літератури

Останні роки Нобелівська премія з літератури була оточена скандалами: 2018 року її взагалі не присуджували через звинувачення одного з членів Шведської академії Жана-Клода Арно у харасменті (наступного року її отримала Ольга Токарчук); лауреата премії 2019 року Петера Гандке звинуватили у підтримці геноциду в Боснії, під час церемонії нагородження відбувалися протести.

Після цього чимало ЗМІ висловлювали здогадки, що цього року академія має бути вкрай обережною у виборі лауреата, аби хоч якось полагодити свою репутацію. Очікувалося, що нагороду здобуде жінка, імовірно, не-європейського походження.

Серед можливих претенденток називали гваделупську новелістку Маріз Конде, росіянку Людмилу Уліцьку, антигуанську американку Ямайку Кінкейд та канадок Енн Карсон і Маргарет Етвуд. Також імовірними претендентами були Харукі Муракамі й кенієць Нгугі Ва Тхіонго.

Джерела

Mary Kate Azcuy. Persona, Trauma and Survival in Louise Glück's Postmodern, Mythic, Twenty-First-Century "October"

Alison Flood. Nobel Prize in literature 2020: who will win after years of scandal?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Євгенія Селезньова

# data[].attributes.attachment_link.title
Що потрібно знати про Луїзу Глюк

# data[].attributes.attachment_link.description
У рубриці ми розповідаємо про філософів, художників, фотографів, письменників та всіх, хто впливають на культуру сьогодні. Цей текст ми присвятили цьогорічній лауреатці Нобелівської премії з літератури - Луїзі Глюк. Луїза Глюк народилась 1943 року у Нью-Йорку в сім'ї підприємця та домогосподарки. Її батько походив з родини угорських євреїв-мігрантів і теж мріяв стати письменником, але натомість зайнявся бізнесом.

# data[].attributes.headline
Дізнайтеся більше про Луїзу Глік з Вікіпедії.

# data[].attributes.subject
Дізнайтеся більше про Луїзу Глік з Вікіпедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Луїза Ґлік, Луїза Глюк ( англ. Louise Glück, ; 22 квітня, 1943, Нью-Йорк, США) - американська поетеса та есеїстка. 2020 року їй було присуджено Нобелівську премію з літератури, "за її безпомилковий поетичний голос, який суворою красою робить індивідуальне існування універсальним". Вона здобула багато значущих літературних премій у США, зокрема Національну гуманітарну медаль, Пулітцерівську премію, Національну книжкову премію, Національну премію гуртків критиків книг та Премію Боллінґена. З 2003 року по 2004 рік була поетом-лауреатом США. Ґлік часто описують як автобіографічну поетку; її роботи відомі своєю емоційною напруженістю та тим, що часто спирається на міфи, історію чи природу, щоб розмірковувати про особистий досвід та сучасне життя.

Ґлік народилася в Нью-Йорку і виросла на Лонг-Айленді. Почала хворіти на нервову анорексію ще в середній школі, однак згодом подолала хворобу. Ґлік навчалася у коледжі Сари Лоренс та Колумбійському університеті, але не отримала ступінь звідти. Окрім письменницької кар'єри, вона була відома в академічних колах як викладачка поезії в декількох навчальних закладах.

У своїй роботі Ґлік зосередилася на висвітленні аспектів травми, бажання та природи. Досліджуючи ці широкі теми, її поезія стала відомою своїми відвертими виразами смутку та замкнутості. Критики також зосереджували увагу на її побудові поетичних персон та взаємозв'язку в її віршах між автобіографією та класичним міфом.

Нині Ґлік є ад'юнктом і письменницею Розенкранца в Єльському університеті. Живе в Кембриджі, штат Массачусетс.

Луїза Ґлік народилася в Нью-Йорку 22 квітня 1943 року. Вона є старшою з двох дочок, що вижили, бізнесмена Даніеля Ґліка та домогосподарки Беатріс Ґлік (уроджена Гросбі).

Дідусь та бабуся Ґлік, угорські євреї, емігрували до Сполучених Штатів, де врешті-решт мали продуктовий магазин у Нью-Йорку. Батько Ґлік був першим членом його сім'ї, який народився в США. Він мав амбіції стати письменником, але пішов у бізнес зі своїм швагром. Разом вони досягли успіху, коли винайшли ніж X-Acto. Мати Ґлік була випускницею Коледжу Уелслі. З раннього дитинства Ґлік отримала від батьків освіту з грецької міфології та класичних історій, таких як легенда про Жанну д'Арк. Луїза почала писати вірші в ранньому віці.

У підлітковому віці у Ґлік розвинулася нервова анорексія, яка стала визначальним викликом для її пізнього підліткового та молодого віку. В одному з есе вона описала хворобу як результат спроб утвердити свою незалежність від матері. В іншому місці вона пов'язала свою хворобу зі смертю старшої сестри, подією, яка сталася ще до її народження. Під час осені старшого курсу в середній школі Джорджа Гевлета, штат Нью-Йорк, вона розпочала психоаналітичне лікування. Через кілька місяців її забрали зі школи, щоб зосередитись на реабілітації, хоча вона все-таки закінчила навчання в 1961 році. З цього рішення вона написала: "Я розуміла, що в якийсь момент я збираюся померти. Я знала більш яскраво, вісцерально, що я не хочу помирати". Наступні сім років вона проходила терапію, якій, як вона приписує, допомогла подолати хворобу та навчила мислити.

У результаті свого стану Ґлік не вступила до коледжу на денну форму навчання. Вона описала своє рішення відмовитись від вищої освіти на користь терапії як необхідне: "... мій емоційний стан, моя надзвичайна жорсткість поведінки і шалена залежність від ритуалу унеможливили інші форми навчання". Натомість вона відвідувала клас поезії в коледжі Сари Лоуренс, а з 1963 по 1965 рік відвідувала поетичні майстер-класи у школі загальної освіти Колумбійського університету, де пропонували програми для нетрадиційних студентів. Перебуваючи там, вона навчалася у Леоні Адамса та Стенлі Куніца. Луїза зарахувала цих вчителів як значних наставників у своєму розвитку як поетки.

Ґлік отримала численні нагороди за свою роботу. На додаток до більшості головних нагород за поезію в США, вона отримала кілька стипендій від Національного фонду мистецтв та фонду Ґуґґенгайма. Нижче наведено відзнаки, які вона отримала як за свою роботу загалом, так і за окремі роботи.

Національний фонд стипендій мистецтв (1970)

Стипендія Ґуґґенгайма для творчих мистецтв (1975)

Національний фонд стипендій мистецтв (1979-80)

Нагорода Американської академії мистецтв та літератури в галузі літератури (1981)

Стипендія Ґуґґенгайма для творчих мистецтв (1987)

Національний фонд стипендій мистецтв (1988-89)

Почесний доктор, Вільямс-коледж (1993)

Поет штату Вермонт (1994-1998)

Почесний доктор, коледж Міддлбері (1996)

Медаль 50-ї річниці Школи гуманітарних наук, мистецтв та соціальних наук, Массачусетський технологічний інститут (2001)

Премія Боллінгена (2001)

Лауреат поета США (2003-2004)

Золота медаль Американської академії мистецтв та літератури в поезії (2015)

Національна гуманітарна медаль (2015)

Премія Транстремера (2020)

Окрім того, "Дикий ірис", " Vita Nova" та " Averno" - усі фіналісти Національної книжкової премії. " Сім віків" був фіналістом Пулітцерівської премії та Національної премії гуртків критиків книг. "Життя села" було фіналістом Національної премії гуртків критиків книг та Міжнародної поетичної премії Ґріффіна.

Вірші Ґлік широко антологізовані, зокрема в " Антології поезії Нортона", " Оксфордській книзі американської поезії" та " Колумбійській антології американської поезії".

# data[].attributes.attachment_link.description
Луїза Ґлік, Луїза Глюк ( англ. Louise Glück, ; 22 квітня, 1943, Нью-Йорк, США) - американська поетеса та есеїстка. 2020 року їй було присуджено Нобелівську премію з літератури, "за її безпомилковий поетичний голос, який суворою красою робить індивідуальне існування універсальним".

# data[].attributes.headline
Луїза Глюк (Глік) - американська поетеса та есеїстка. 2020 року їй було присуджено Нобелівську премію з літератури, «за її безпомилковий поетичний голос, який суворою красою робить індивідуальне існування універсальним».

# data[].attributes.subject
Луїза Глюк (Глік) - американська поетеса та есеїстка. 2020 року їй було присуджено Нобелівську премію з літератури, «за її безпомилковий поетичний голос, який суворою красою робить індивідуальне існування універсальним».

# data[].attributes.body
Вона здобула багато значущих літературних премій у США, зокрема Національну гуманітарну медаль, Пулітцерівську премію, Національну книжкову премію, Національну премію гуртків критиків книг та Премію Боллінґена. З 2003 року по 2004 рік була поетом-лауреатом США. Ґлік часто описують як автобіографічну поетку; її роботи відомі своєю емоційною напруженістю та тим, що часто спирається на міфи, історію чи природу, щоб розмірковувати про особистий досвід та сучасне життя.

# data[].attributes.headline
Петер Гандке й найсуперечливіша Нобелівська премія десятиліття.

# data[].attributes.subject
Петер Гандке й найсуперечливіша Нобелівська премія десятиліття.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЛітАкцент - світ сучасної літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На відміну від Токарчук, чия нобелівка не викликала жодних запитань (окрім "хто це така?" в окремих читачів, але це вже якось звично), нагородження Гандке одразу охрестили "суперечливим", "сумнівним" і навіть "страшною помилкою". Гандке закидають наближеність до колишнього лідера Сербії Слободана Мілошевича, заперечення геноциду мусульман у Сребрениці, порівняння сербів із євреями у часи Голокосту. За останній вислів письменник вибачався, дружби з Мілошевичем не спростовував (до речі, останнього підтримував й інший нобеліат - Гарольд Пінтер) і від власної позиції не відмовився. Міністр закордонних справ Албанії Гент Чака зазначив у своєму Twitter, що цьогорічна нагорода ганебна, адже присуджена "тому, хто заперечує геноцид", а прем'єр-міністр Албанії Еді Рама взагалі написав, що рішення нобелівського комітету викликає у нього "нудоту". Не підтримала такого рішення і правозахисна організація PEN America, у чиєму зверненні йдеться про те, що Гандке використав власний публічний голос, аби "підірвати історичну правду" і "запропонувати суспільну допомогу тим, хто вчинив геноцид". Президентка PEN Дженніфер Іґан зазначила, що неправильно вітати за "мовну винахідливість" того, хто багато років ставить під сумнів задокументовані воєнні злочини. Весь спектр негативних емоцій, від суму до гніву, висловили й колеги прозаїка: Салман Рушді, Гарі Кунзру, ще й філософ Славой Жижек. Останній у коментарях виданню "The Guardian" повідомив, що йдеться про помилкову канонізацію літератури. І якщо слова Жижека звикло ділять на десять, на позиції того самого Кунзру, як правило, зважають. Дісталося не лише лауреату, а й всьому нобелівському комітету: і за європоцентризм, і за черговий вибір білого західноєвропейця, ще й чоловіка - так, ніби моментально забули про щойно оголошену премію Ользі Токарчук. Лунали голоси й з іншого боку ідеологічних барикад: президент Австрії Александр Ван дер Беллен встиг привітати "письменника з унікальним голосом", а сербські ЗМІ раділи перемозі Гандке навіть більше за австрійські. Раз на рік усі стають експертами з літератури. Утім, варто нагадати, що найближчі два роки нобелівський комітет має дослуховуватися до рекомендацій п'яти зовнішніх експертів, які, за словами очільника нобелівського журі Андерса Олссона, й обрали два імені зі запропонованого академіками переліку. Хто судді, з'ясували, а тепер спробуймо розбіратися у найконтроверсійнішому - куди там Бобу Ділану! - нагородженні останніх років.

Сварки й конфлікти поколінь. Відчуття, ніби вся кар'єра Гандке - це чиїсь розчарування. Свого часу у ньому показово розчаровувалися Сьюзан Зонтаг, Джонатан Літтелл, Ален Фінкелькраут, Салман Рушді - вся стаття може складати із перерахування імен. У 1966 ще зовсім юний Гандке на зібранні "Групи 47" серйозно пройшовся по "скостенілому" старшому поколінню німецькомовних авторів, не оминувши навіть Гюнтера Грасса. Тоді це набувало вигляду звичної для літературного процесу боротьби поколінь, однак письменник присягався, що просто хотів "потрапити на сторінки журналу "Шпігель"". Автора пізніше підтримала колега за фахом і "Групою 47" Ельфріда Єлінек, яка у своїй нобелівській промові 2004 року зазначила, що Петер Гандке з-поміж австрійських авторів найбільше заслуговує на Нобелівську премію. Сам Гандке в інтерв'ю зізнавався, що в юності мріяв про Нобелівку, однак потім покинув і тепер дуже здивований "сміливістю нобелівського комітету". Цікаво, що нагород у Гандке чимало, однак однієї його нещодавно позбавили: зваживши на реакцію обуреної публіки, у Гандке забрали Ібсенівську премію, а в пресі - взагалі тоді порівняли із Геббельсом.

І вірші, і проза, і театр, і сценарії. Гандке - ще один літературний Шива: однією рукою дописує сценарій, другою - оповідання, третьою - есей, четвертою - чергову розмовну п'єсу. Паралельно знімає "Жінку-шульгу" за власним текстом і створює черговий сценарій для Віма Вендерса. Обстоюючи думку, що література має змінювати людей і впливати на світ, австрійський автор не боїться висловлювати свою політичну позицію (і це той випадок, коли краще боявся б).

Експерименти - і не лише на рівні мови. Вже заяложеною стала фраза, що головним героєм ранніх розмовних текстів Гандке є граматика, однак автор експериментує не лише на лінгвістичному полі. В оповіданні "Страх воротаря перед одинадцятиметровим" Гандке, за власним зізнанням, намагався поєднувати "реалістичний і метафоричний первні", тому головний герой Йозеф Блох, хоч і лишається "змодельованим", все ж не є схематичним абсурдистським персонажем. Так, його дії непоясненні, але цим вони й ваблять читача - історією, яка має потенцію розгортатися у будь-який бік, бо ми не маємо жодних підказок чи вказівок. Колишній воротар Йозеф - це не жива функція, як поганці у казках, і не просто ілюстрація авторської теорії, він - жорстокий експеримент, який Гандке ставить і над собою, і над читачем.

Самотність. У зрілих текстах Гандке все частіше звертається до теми самотності людини у сучасному світі: його герої втратили опертя, і на рівні слів, і реальності. Причин безліч: консюмеризм, неможливість справжнього спілкування, жорстоке капіталістичне суспільство, слова, за якими ховається щось невловне і страшне, - кожен обере собі до смаку. Цьому присвячено й програмову статтю Гандке "Я - мешканець вежі зі слонової кістки", і його спільну кінороботу з Вендерсом "Фальшивий рух", і, великою мірою, оповідання "Страх воротаря перед одинадцятиметровим". Образ воротаря перед пенальті - напрочуд точна й наочна метафора. Він абсолютно самотній перед загрозою, глядачі сповнені очікувань, а шанси на порятунок - мінімальні. Наприкінці тексту гравець б'є воротарю просто в руки, однак той може тільки спостерігати, як м'яч повільно котиться за лінію. Екзистенційна приреченість на поразку (знову перворідний гріх?), поєднана із абсурдною жорстокістю = прекрасне оповідання про темний бік кожного із нас.

Влада слова. Основою драми "Каспар" стала реальна історія про однойменного юнака, якого було знайдено в 1828 році у Нюрнберзі й убито п'ять років потому (вбивцю так і не вирахували). Згідно з поліційним розслідуванням, Каспара тримали в ув'язненні з раннього дитинства і до 16 років, а потім лишили на вулиці з листом "командувачеві кавалерії". Хлопець не вмів добре ходити й знав одну-єдину фразу: "Хочу бути кавалеристом, як мій батьком". Гандке зміщує акценти, його Каспар промовляє: "Я хотів би бути тим, хто вже був до мене", - ключовим стає визначення себе через досвід та історію, що оголюється у мові. Згодом у тексті з'являються загадкові Суфлери, вчителі та вихователі Каспара, які промовляють короткі очевидні фрази, на кшталт "слід мити руки перед обідом!", однак їхні думки та репліки відокремлені від Каспарових графічно: він - у лівій колонці тексту, вони - у правій. Хіба можна наочніше показати неможливість комунікації в сучасному світі? Після довгих майже Беккетових не-діалогів героїв Каспарова фраза перетворюється на "Я - той, ким я є". Тобто ключовим стає взорування на власний внутрішній стрижень, спроба віднайти ідентичність без озирання на чужу. Втім, будь-яка віднайдена гармонія у тексті Гандке - швидкоплинна, і невдовзі Каспар розпадається на цілих шість Каспарів, що волають: "Що тепер Каспар?". Черговий Простодушний зазнає поразки, однак цікавішою є не його історія, а те, як у драмі функціонує мова. Всі ми, та й весь світ - це лише мова, більше нічого, немає жодної сталості, на яку можна спертися і серцем відпочити, - ось про що п'єса песиміста Гандке.

Складні теми. Гандке не з тих, хто боїться у прозі зачіпати складні теми, і він нещадно використовує задля цього власну біографію. Наприклад, в оповіданні "Без бажання немає щастя" йдеться про реальне самогубство матері письменника. У "Страху воротаря перед одинадцятиметровим" - про відчуження людини не лише від інших, а й від власних дій, що призводить до безсенсової, абсурдної жорстокості. Головний герой Йозеф Блох, колишній воротар і теперішній монтувальник, намагається знайти своє маленьке місце у світі, стати схожим на інших, замаскуватися - і так якоїсь миті перетворюється на людину без властивостей. Вбивство після ночі кохання випадкової знайомої - можливість для Йозефа повернути собі суб'єктність, право діяти, а не лише споглядати зі сторони за тим, як живуть інші. Однак наприкінці тексту персонаж знову опиниться на трибуні і мовчки споглядатиме за матчем: можливість вибору виявилася черговою ілюзією. Такої достоєвщини у текстах Гандке чимало, і найжорстокіша - в оповіданні "Мить істинного сприйняття", де кафкіанський герой мучиться і поступово втрачає рідних через те, що вбив уві сні стару жінку. "Хіба насильство і безглуздя, зрештою, не те саме?" - запитуватиме австрійський письменник вустами Горкгаймера. І справді, у творах Гандке вони нерозривні.

Втім, як на мене, найпесимістичніший текст австрійця оповідає не про вбивство чи самогубство, а про втрату мови. Персонаж сповідального тексту "Письменник по обіді" усвідомлює, що втрачає мову, попри те, що багато років віддав письму, даремно відмовляючись від решти життя. Звісно, це не конкретний автор переживає кризу і навіть не сам Гандке страждає від переживань - у кризі авторство як таке, письмо як ідея, і це завдає письменникові неймовірного болю. З цього тексту і численних есеїв Гандке можна зробити парадоксальний висновок: це ми, читачі, воліли б відокремити текст від автора, хороші романи - від прозаїка з його сумнівною позицією. Гандке ж - навпаки, шукає втраченої єдності.

Погляд камери - і в даному випадку йдеться не про численні кінороботи Гандке. І в ранніх романах, і в пізніших текстах австрійського автора - чимало від нової хвилі французькому роману. Описуючи жорстокість, автор уникає звичної для нас оцінковості. Часом його нейтралітет просто дратує, як дратував французів роман "У лабіринті" Роб-Гріє. Відчуження стає не просто філософією, а й стилістичним прийомом Гандке, саме тому Дон Жуан в однойменному романі переповідає про свій пригоди в третій особі, ніби свідомо відсторонюючись від численних любовних зв'язків. "Я чекаю від літератури спростовання всіх остаточних уявлень про світ", - пише Гандке у статті "Я - мешканець вежі зі слонової кістки". "Ну-ну", - відповість читач.

Есеїстичність. У статті "Я - мешканець вежі зі слонової кістки" Гандке стверджує: "У мене нема тем, про які я хотів би писати, у мене лише одна тема - я сам". Всі його художні тексти більшою або меншою мірою - есеї та рефлексії, звідси - асоціативність композиції, що не розгортається за законами розвитку авантюрного сюжету, а слідує за думкою автора.

Вічні сюжети. Гандке не боїться братися за відомі сюжети, наприклад, "Дон Жуана". Це можна пояснити тим, що фабула для австрійського письменника завжди лишається на другому плані, тоді як на першому - мовна гра. Історія втрачає силу, а от мова існує, аби потрапляти у великі книжки - на різні лади повторює автор у статтях, есеях та інтерв'ю. Як Блох, Гандке постійно інтерпретує і переінтерпретовує слова, його чутливість неймовірна і навіть надмірна. Пишучи про Дон Жуана, він відкидає звичні образи харизматичного звабника та несвідомого просвітника, натомість пропонуючи поглянути на персонажа з різних боків. За сюжетом, сам Дон Жуан переповідає історію своїх тижневих закоханостей (на кожну дівчину - економно один день), однак наприкінці, коли він щезне, ми так і не зможемо точно визначити: то ким же є Дон Жуан. Таким чином вічний коханець постає не як визначена чітка єдність, а як плинність, множинність, динаміка.

Кіно. Гандке давно і плідно співпрацює з режисером Вімом Вендерсом, для якого він створив сценарії "Страх воротаря перед одинадцятиметровим", "Фальшивий рух", "Щасливі дні в Арангаузі", але найвідомішою, звісно, стала кінокартина "Небо над Берліном". Гандке має власний кіноканон, де поруч із Гічкоком, вочевидь, Бертолуччі, а Гете ніяк не заважає бітникам у "Фальшивому русі"

Гандке українською вперше зазвучав ще в 1980-х у журналі "Всесвіт", втім, відомішими стали пізніші переклади, зокрема Олекси Логвиненка в серії "Австрійська література XX сторіччя" (видавництво "Юніверс"). П'єсу "Каспар", оповідання "Короткий лист перед довгим прощанням" переклав Ігор Андрущенко. "Без бажання немає щастя" - Олександр Плевако. П'єсу "Скандал з публікою", яку навіть ставили на київській сцені, - Іван Мегела, "Пісню дитинства" - Дмитро Очеретін. І хоча це ще не повний перелік перекладів українською, Гандке все ж кількісно поступається іншій цьогорічній нобеліатці - Ользі Токарчук.

Етика. Британський письменник і журналіст індійського походження Гарі Кунзру, коментуючи цьогорічний вибір лауреата виданню "The Guardian", ствердив, що Гандке - прекрасний, автор, який "поєднує глибоку проникливість з дивовижною етичною сліпотою". Тут варто зазначити, що Кунзру, як і чимало інших журналістів та письменників, романтично вірить: автори мають бути моральними орієнтирами у часи, коли цього годі чекати від політичних лідерів. Однак чи можемо ми від людей, які просто добре пишуть, вимагати того, аби вони автоматично були кращими від нас людьми? Дуже часто талант ніяк не пов'язаний із моральною чистотою чи етичною чутливістю, привіт від (несправедливо обмовленого) Сальєрі. І чи слід тоді відкинути прозу Селіна, фільми Кустуриці і романи Гамсуна, адже ці автори були чи є нерукопотисними у порядних колах? Так, Гандке - водночас блискучий стиліст, чудовий драматург, покидьок, скандаліст, неприємна людина, що свідомо чи несвідомо обрала не той бік, - і з такою гетерогенністю доведеться давати собі раду. Звісно, вручення такої премії не могло не викликати в багатьох колег побоювань. Бо важливіше навіть не саме нагородження (Гандке, нарешті, не Нобелівку миру дали, не премію за буття "правильним хлопцем"), а чи не є воно черговим симптомом, чи не повіяв новий вітер з чистого неба, чи не змінюється культурна адженда в Європі. Чи це справді так? У мене немає відповідей на ці запитання. Сподіваюся, їх знайдуть читачі. Сподіваюся, не запізно.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Богдана Романцова

# data[].attributes.attachment_link.title
Петер Гандке й найсуперечливіша Нобелівська премія десятиліття

# data[].attributes.attachment_link.description
На відміну від Токарчук, чия нобелівка не викликала жодних запитань (окрім "хто це така?" в окремих читачів, але це вже якось звично), нагородження Гандке одразу охрестили "суперечливим", "сумнівним" і навіть "страшною помилкою". Гандке закидають наближеність до колишнього лідера Сербії Слободана Мілошевича, заперечення геноциду мусульман у Сребрениці, порівняння сербів із євреями у часи Голокосту.

# data[].attributes.headline
Петер Гандке - австрійський письменник і перекладач, нагороджений багатьма преміями. Лауреат Нобелівської премії за 2019 рік.

# data[].attributes.subject
Петер Гандке - австрійський письменник і перекладач, нагороджений багатьма преміями. Лауреат Нобелівської премії за 2019 рік.

# data[].attributes.body
Один із найвідоміших у світі сучасних австрійських літераторів. Критикуючи рутинне красне письменство й шаблонне мислення, він наголошував на протиставленні індивіда й навколишнього світу. Став відомим наприкінці 1960-х — на початку 1970-х насамперед завдяки творам «Наруга над публікою» і «Страх воротаря перед пенальті».

# data[].attributes.headline
Про роман Ольги Токарчук "Бігуни"

# data[].attributes.subject
Про роман Ольги Токарчук "Бігуни"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Два роки літератори зі всього світу чекали від Нобелівського комітету на нове ім'я лауреата.

Не буду переказувати скандал, що виник у 2018 році в Шведській Академії, і що тогоріч ім'я не було назване.

І ось у 2019 році маємо одразу двох нобеліатів з літератури - австрійського письменника Петера Гандке (премія 2019) і польську письменницю Ольгу Токарчук (премія 2018).

У Львові в бібліотеці Стефаника на книги Токарчук черга довжиною у чотири місяці. Нарешті дочекалась.

Перше знайомство з новою для мене авторкою - через роман "Бігуни", написаний у 2007 році.

Твір, писаний головою, інтелектом, ерудицією.

Книга не гріє, не тримає в напрузі, не обіцяє читачеві цікавих відкриттів себе, не пропонує героя, з яким можна було б себе ототожнити.

Інтелектуальна проза. З закрученими/викрученими/викаблучуваними метафорами.

Наприклад:

"Червоний внутрішній океан у професоровій голові виходив із берегів кровоносних рік і повилі заливав усе нові місцини".

"Ріка не звертала на мене уваги, зосереджена на собі, - мінлива, мандрівна вода, в яку - я дізналася згодом - неможливо ввійти двічі".
"Мені пригадалося, що Борхесові колись пригадалося, ніби він десь читав..."
Така гра із словами втомлює.

Авторка немов хизується своїм умінням перебирати слова, неначе кольорові холодні камінці на березі моря.

Книга - зібрання коротких розділів, кожен з яких є самостійним і переплітається з іншими загальним задумом.

У романі багато порожніх місць. Сторінка може бути заповнена одним-двома реченями. Навіть шкода паперу, який пішов на публікацію твору. Можна було б спокійно кількість сторінок з 414-ти скоротити вдвічі.

Назва відповідає абсолютно точно змісту.

"Бігуни" - символ нашого часу. Це люди-кочевники, мандрівники, пілігріми, яким немає місця на землі, які не можуть ані втікти від себе, ані знайти себе.

У романі повно слів на тему подорожей, мандрівництва: квитки, пасажири, літак, потяг, теплохід, мандрівка, експедиція, острів, кілометри, країна, земляки...

В тканину твору вплетені багато фактів з історії, культури. До речі, цікавих, неординарних. Утім, про ерудицію авторки вже згадувала.

"Є один цікавий синдром, названий іменем Стендаля, коли мандрівник прибуває до місця, знаного йому з книжок, і непритомніє, мліє".

"Мені це нагадало одну стару гравюру, на якій мандрівник досягає краю світу. Зачудований і приголомшений, він відкинув свій вузлик і зазирає назовні, поза мережу. Тому мандрівцеві з гравюри пощастило: він бачить зірки й планети, старанно посаджені на небі. Чує музику сфер".

Перечитаємо формулювання Нобелівського комітету, за що Ользі Токарчук присуджено премію:
"за оповідну уяву, яка з енциклопедичною пристрастю являє перетин кордонів як форми життя".
Ольга Токарчук - провідний польський прозаїк, лауреат багатьох престижних літературних нагород і премій.

Польська література знов отримала нобеліата.

Шкода, що сучасні українські автори залишаються поза увагою Шведської Академії.

Завершуються "Бігуни" філософськими роздумами:

"Кожен згадує, чи все при ньому - паспорт, квиток, кредитки. Чи обміняв готівку. Куди летить. І навіщо. І чи знайде він там те, чого шукає. І чи правильний напрямок обрав".
Можливо, вас також зацікавить: Роман Аньєс Мартен-Люган "Щасливі люди читають книжки і п'ють каву" Книга-проект Джулії Кемерон "Золота жила": скарби і знахідки Кніглі - новий формат книг

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Переглянути всі записи автора Вogosvyatska

# data[].attributes.attachment_link.title
Нобеліати з літератури. Роман Ольги Токарчук "Бігуни"

# data[].attributes.attachment_link.description
Два роки літератори зі всього світу чекали від Нобелівського комітету на нове ім'я лауреата. Не буду переказувати скандал, що виник у 2018 році в Шведській Академії, і що тогоріч ім'я не було назване. І ось у 2019 році маємо одразу двох нобеліатів з літератури - австрійського письменника Петера Гандке (премія 2019) і польську письменницю Ольгу...

# data[].attributes.headline
15 фактів про Ольгу Токарчук, лауреатку Нобелівської премії з літератури (2018 р.)

# data[].attributes.subject
15 фактів про Ольгу Токарчук, лауреатку Нобелівської премії з літератури (2018 р.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
10 жовтня 2019 року - унікальний день в історії Нобелівського комітету з літератури. Вперше було оголошено одразу двох лауреатів. І якщо точним наукам звично ділити між собою головну нагороду, то письменники - страшенні індивідуалісти. Цього року маємо двох нобеліатів тільки тому, що минулого не було жодного, а література не зносить порожнечі. Втім, як і п'ять чи десять років тому, найпоширенішим запитанням широких читацьких кіл, лишається "Хто це такі?". Щоб допомогти в цьому розібратися, пропонуємо читачеві 15 відомих і не дуже фактів про Ольгу Токарчук, лауреатку Нобелівської премії з літератури-2018.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Богдана Романцова

# data[].attributes.attachment_link.title
15 фактів про Ольгу Токарчук, лауреатку Нобелівської премії з літератури - Блог Yakaboo.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
10 жовтня 2019 року - унікальний день в історії Нобелівського комітету з літератури. Вперше було оголошено одразу двох лауреатів. І якщо точним наукам звично ділити між собою головну нагороду, то письменники - страшенні індивідуалісти. Цього року маємо двох нобеліатів тільки тому, що минулого не було жодного, а література не зносить порожнечі.

# data[].attributes.headline
Сторінки біографії О

# data[].attributes.body
Сторінки біографії Ольги Токарчук - читайте у Вікіпедії!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ольга Токарчук

Olga Tokarczuk

Псевдо

Natasza Borodin і Natasza Borodin [1]

Народилася

29 січня 1962 (59 років)
Сулехув, Ґміна Сулехув, Зельоноґурський повіт, Любуське воєводство, Польща [2]

Громадянство

Польща

Місце проживання

Діяльність

романістка, письменниця, психологиня, поетеса, лібретист, видавчиня, донатор

Alma mater

( 1985 )

Мова творів

польська

Жанр

поезія , есей , роман , історичний роман і наратив

Magnum opus

Бігуни Книги Якова , [d] , , Правік та інші часи , , Веди свій плуг понад кістками мертвих , , , і Q100295743?

Членство

Асоціація письменників Польщі і

Партія

Партія зелених[d] [4]

Брати, сестри

У шлюбі з

і [7][6]

Діти (1 )

Автограф

Нагороди

Сайт: tokarczuk.wydawnictwoliterackie.pl

Ольга Токарчук у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Ольга Навоя Токарчук ( пол. Olga Nawoja Tokarczuk; 29 січня 1962, Сулехув, Польща) - польська письменниця, есеїстка, сценаристка, поетеса, психологиня, лауреатка літературної премії "Ніке", Міжнародної Букерівської премії та Нобелівської премії за 2018 рік.

Виросла в Сулехові у родині вихідців з України: її бабця, родом з України, свого часу вийшла заміж за поляка. Потім разом з батьками переїхала до Кетша, де закінчила загальноосвітній ліцей ім. Норвіда. Є випускницею факультету психології Варшавського університету. Під час навчання опікувалася психічно хворими особами як волонтер.

Після університету працювала психотерапевтом у Валбжиху. Коли її перші твори набули популярності, звільнилася з роботи і, переїхавши до Нової Руди, присвятила себе літературній праці. Довший час мешкала в Краянові біля Нової Руди, у Судетах. Краєвиди й культуру цих околиць змальовано в кількох її творах. Зараз мешкає у Вроцлаві. Провадить лекції з написання прози в Літературно-мистецькій студії Ягеллонського університету в Кракові.

Ольга Токарчук - співорганізатор Фестивалю оповідання, під час якого автори коротких літературних форм з Польщі та закордону представляють свої твори. З 2008 веде заняття із творчого писання в Опольському університеті. Членкиня партії "Зелені 2004", а також член редколегії щоквартального журналу "Політична критика".

Нагороджена численними преміями, зокрема премією Польського товариства книговидавців, премією фундації ім. Костельських (1997), "Паспортом" журналу "Політика", а також кількома номінаціями до літературної премії "Ніке", чотирикратна лауреатка "Читачів Ніке". У 2008 вперше нагороджена цією премією рішенням журі.

Дебютувала у 1979 на сторінках журналу "Навпростець", де під псевдонімом "Наташа Бородіна" опублікувала перші оповідання. Перший роман, "Мандрівку людей книги", написала у 1993. Книга отримала премію "Польського товариства книговидавців".

У 1995 з'явився другий роман авторки, "E. E.". Книжка розповідає про дозрівання дівчинки, яка раптом набуває паранормальних здібностей, а потім так само раптово їх утрачає. Найбільшим досі успіхом Токарчук став виданий у 1996 роман " Правік та інші часи ". Книгу номінували до літературної премії "Ніке" у 1997, отримуючи премію читачів. 1998 рік приніс збірку оповідань "Шафа", а також черговий роман під назвою "Дім денний, дім нічний". Це другий роман Токарчук, номінований до престижної премії "Ніке". На цю ж премію номіновано збірку з дев'ятнадцяти оповідань під назвою "Гра на багатьох барабанчиках", видану в 2001.

У 2004 видано "Останні історії". Ця книжка торкається найбільш універсальних проблем людини й складається з трьох окремих повістей, представлених у незалежних для себе часових та просторових рамках.

На початку жовтня 2007 вийшов роман "Бігуни". Над ним Ольга Токарчук працювала три роки. Згадує, що більшість нотаток робила під час подорожі. "Але це не книжка про подорож. У ній немає описів пам'яток чи якихось місць. Це не щоденник мандрівки й не репортаж. Я швидше хотіла придивитися до того, що значить подорожувати, рухатися, переміщатися. Який у цьому сенс? Що це нам дає? Що це значить", - пише авторка у вступі. Як каже сама Токарчук, "писання романів - для мене перенесене в зрілість розповідання собі самій казок. Так, як це роблять діти, перш ніж заснути. При цьому користуються мовою, що знаходиться на межі сну й дійсності, описують і вигадують". 5 жовтня 2008 Ольга Токарчук отримала за "Бігунів" літературну премію "Ніке". Книжка перемогла також у рейтингу читачів. У 2018 році за книгу "Бігуни" отримала Міжнародну Букерівську премію. Вона була перекладена Дженніфер Крофт англійською під назвою "Flights " (Польоти).

Роман "Веди свій плуг понад кістками мертвих" побачив світ восени 2009 року й викликав бурхливі дискусії.

За словами Оксани Забужко, у романі Книги Якова Ольґа Токарчук вивела "формулу польського імперіалізму", що стало причиною гейтерських атак на письменницю. Сама Ольґа Токарчук пояснює це так:

Я в цій книзі підважила три речі, "абсолютно зрозумілі" для кожного поляка, який склав іспити в школі. Отож я показую, що Польща проводила колонізаторську політику на сході, тобто на українських теренах. За це мене обізвали "бандерівською курвою". Друга річ стосувалася євреїв. Я назвала поляків вбивцями євреїв, за що мене назвали "жидівською попихачкою". Третє, що я сказала - це те, що кріпосницька система, яка панувала в Речі Посполитій, була рабською...

Поза тим, вона також отримала тисячі листів підтримки за роман "Книги Якова" і підняті в ньому проблеми, а також чергову премію "Ніке".

Книжки перекладено 27 мовами.

Miasto w lustrach ("Місто у свічадах",1989 - збірка віршів)

Podróż ludzi Księgi ("Мандрівка людей Книги", 1993), укр. пер. 2004

E. E. ("E. E." 1995)

Prawiek i inne czasy ("Правік та інші часи",1996), укр. пер. 2004

Szafa ("Шафа",1997)

Dom dzienny, dom nocny ("Дім денний, дім нічний", 1998)

Opowieści wigilijne ("Святвечірні оповіді" разом з Єжи Пільхом та Анджеєм Стасюком, 2000)

Lalka i perła ("Лялька й перлина", 2000)

Gra na wielu bębenkach ("Гра на багатьох барабанчиках", 2001), укр. пер. 2004)

Ostatnie historie ("Останні історії", 2004), укр. пер. 2007

Anna In w grobowcach świata ("Анна Ін у гробівцях світу", 2006)

Bieguni ("Бігуни", 2007, укр. пер. 2011)

Prowadź swój pług przez kości umarłych ("Веди свій плуг понад кістками мертвих", 2009, укр. пер. 2011)

Moment niedźwiedzia ("Момент ведмедя", 2012) - колекція есеїв

Księgi Jakubowe ("Книги Якова", 2014)

"Шафа", "Deus ex", "Номери" // Всесвіт. - 2001. - № 5-6. - С. 94-109. переклав Ігор Пізнюк

"Професор Ендрюс у Варшаві" // Кур'єр Кривбасу. - 2002. - № 147. - С. 193-200. переклав Ігор Пізнюк

"Правік та інші часи" // Всесвіт. - 2003. - № 1-2. - С. 3-52; Всесвіт. - 2003. - № 3-4. - С. 42-98. переклав Ігор Пізнюк

"Мандрівка людей книги" (Львів: Літопис, 2004), переклала Ніна Бічуя

"Правік та інші часи" (Львів: Кальварія, 2004), переклав Віктор Дмитрук

"Гра на багатьох барабанчиках" (Львів: Літопис, 2004), переклав Віктор Дмитрук

"Останні історії" (Львів: Літопис, 2007), переклала Ярина Сенчишин

"Веди свій плуг понад кістками мертвих" (Львів: Урбіно, 2011), переклала Божена Антоняк

"Бігуни" (Харків: Фоліо, 2011), переклав Остап Сливинський

"Книги Якова" (Київ: Темпора, 2020), переклав Остап Сливинський

11-13 жовтня 2019 року у місті Вроцлаві (де на той час проживала письменниця), можна було безкоштовно проїхати громадським транспортом, просто показавши книжку письменниці. Таким чином мер міста вирішив відзначити заслуги письменниці, а заодно і заохотити містян більше користуватися громадським транспортом.

Ольга Токарчук: „Те, що не розказане, перестає існувати, вмирає" [фрагменти Нобелівської лекції, виголошеної 7 грудня 2019 року]

Остап Сливинський. Минуле, яке перестало бути історією. Про що з нами говорять „Книги Якова" Ольги Токарчук

Наталія Ксьондзик „Київський транзит"[недоступне посилання з липня 2019] , („ЛітАкцент", 17 вересня 2009)

„Творчіть Ольги Токарчук", („ЛітАкцент", 28 вересня 2009)

Дмитро Дроздовський „Місто Ур Ольги Токарчук", („Всесвіт")

„Поза очі": Ольга Токарчук"[недоступне посилання з липня 2019] , ("Літературний подкаст „кабі.net"", 19 червня 2011)

Містичний еко-трилер, 24 канал.

Ольга Токарчук: "Я хорошо пою, как каждая настоящая украинка" ("Профиль", 12 квітня 2008)

Ольга Токарчук: "Хочу мандрувати Україною!"[недоступне посилання з липня 2019] ("Українське слово", 15 вересня 2009)

Ольга Токарчук: "Дедалі менше людей вірить у безсмертя душі..." ("Ратуша", 24 вересня 2009)

Ольга Токарчук: "Не вірю в норми і нормальних людей" ("Zaxid.net", 23 лютого 2010)

Ольга Токарчук: "Хочу посіяти в душі читача неспокій - щоб він почав задумуватися", ("Високий замок", 1 жовтня 2010)

На межі з Україною. Польська письменниця Ольга Токарчук про українськість, кордони і нормальних людей, ("Молодіжне перехрестя, 19 травня 2010)

Роман Кабачій "Людина пограниччя", ("Тиждень", 25 вересня 2009)

Ольга Токарчук: "Література - це важка праця, що відбувається в голові", ("ЛітАкцент", 18 Вересня 2009)

Ольга Токарчук: "У чоловіків після 40 починається тестостероновий аутизм" ("Українська правда", 16 липня 2011)

Ольга Токарчук: "Аутсайдерам повлиять на власть сложно" ("UGGI", 2 липня 2011)

"Почему их читают, а нас - нет" ("LB.ua", 27 вересня 2011)

Ольга Токарчук: "Добре оповідання важче написати, аніж роман" ("Галичина", 29 вересня 2011)

Ольга Токарчук: "Я навчилася слухати людей" ("Молодий буковинець", 26 вересня 2011)

Ольга Токарчук: "Коли бачу вулицю Бандери, у мене мороз по шкірі" ("Галицький кореспондент", 6 жовтня 2011)

Ольга Токарчук: "Я не боюсь доносити ідеї за допомогою героїв-диваків" ("Новий погляд", 23 вересня 2011)

Ольґа Токарчук: "Моє покоління дуже сильно відчуває свою невкоріненість" ("ЛітАкцент", 21 жовтня 2011)

Ольга Токарчук: "Коли хочеш писати книжки, читай книжки. На кожні прочитані 10 тисяч сторінок припадає одна добре написана" ("Друг читача")

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Токарчук

# data[].attributes.attachment_link.description
Ольга Токарчук Olga Tokarczuk Псевдо Natasza Borodin і Natasza Borodin [1] Народилася 29 січня 1962 (59 років) Сулехув, Ґміна Сулехув, Зельоноґурський повіт, Любуське воєводство, Польща [2] Громадянство Польща Місце проживання Діяльність романістка, письменниця, психологиня, поетеса, лібретист, видавчиня, донатор Alma mater ( 1985 ) Мова творів польська Жанр поезія , есей , роман , історичний роман і наратив Magnum opus Бігуни Книги Якова , [d] , , Правік та інші часи , , Веди свій плуг понад кістками мертвих , , , і Q100295743?

# data[].attributes.headline
Ольга Токарчук - польська письменниця, есеїстка, сценаристка, поетеса, психологиня, лауреатка літературної премії «Ніке», Міжнародної Букерівської премії та Нобелівської премії за 2018 рік

# data[].attributes.subject
Ольга Токарчук - польська письменниця, есеїстка, сценаристка, поетеса, психологиня, лауреатка літературної премії «Ніке», Міжнародної Букерівської премії та Нобелівської премії за 2018 рік

# data[].attributes.headline
А́льфред Бе́рнард Но́бель (швед. Alfred Bernhard Nobel; 21 жовтня 1833, Стокгольм — 10 грудня 1896, Санремо, Італія) — шведський хімік, винахідник, підприємець і благодійник.

# data[].attributes.subject
А́льфред Бе́рнард Но́бель (швед. Alfred Bernhard Nobel; 21 жовтня 1833, Стокгольм — 10 грудня 1896, Санремо, Італія) — шведський хімік, винахідник, підприємець і благодійник.

# data[].attributes.body
Найвідомішим досягненням А.Нобеля був винахід динаміту, запатентованого 1867 року. Саме виробництво цієї вибухівки стало основою швидкого збагачення підприємця.

Володів понад 90 фабриками в 20 країнах світу, був власником 355 патентів.

Був членом Королівського інституту в Лондоні, Товариства цивільних інженерів у Парижі та Шведської королівської академії наук.

27 листопада 1895 р. підписав заповіт, згідно з яким усе своє майно розміром близько 31,5 млн шведських крон призначив на фінансування міжнародної премії. Згідно з його волею, щорічний прибуток від спадщини має ділитися на 5 рівних частин між особами, які попереднього року найбільше прислужилися людству в галузях фізики, хімії, фізіології або медицини, літератури і особливі досягнення перед людством у справі миру (Нобелівська премія) (З Вікіпедії).

# data[].attributes.headline
Відгуки читачів

# data[].attributes.subject
Відгуки читачів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ішіґуро кадзуо

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
не відпускай мене

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
андрухович софія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гайдучик назар

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йориш оксана

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
перекладна проза

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книжкові новинки

# data[].attributes.attachment_link.title
Прочитане: Ішіґуро Кадзуо - Не відпускай мене

# data[].attributes.attachment_link.description
Ішіґуро Кадзуо - Не відпускай мене https://goo.gl/s8HDC7 Я у соц. мережах: ВК - http://vk.com/ann_lisenko Інстаграм - https://www.instagram.com/annika_ly/ Блог - http://anna-lysenko.blogspot.com/ Приєднуйтесь. Пошта для будь-яких пропозицій: anna.lisenko.poet@gmail.com

# data[].attributes.headline
"Не відпускай мене" - книга К.Ішігуро- входить в список «100 найкращих англійських романів усіх часів» за версією журналу Time, є першим твором Кадзуо Ішіґуро, що виданий українською мовою. Подробнее на livelib.ru:https://www.livelib.ru/book/1001952261-ne-vidpuskaj-mene-kadzuo-ishiguro

# data[].attributes.subject
"Не відпускай мене" - книга К.Ішігуро- входить в список «100 найкращих англійських романів усіх часів» за версією журналу Time, є першим твором Кадзуо Ішіґуро, що виданий українською мовою. Подробнее на livelib.ru:https://www.livelib.ru/book/1001952261-ne-vidpuskaj-mene-kadzuo-ishiguro

# data[].attributes.headline
5 книг Кадузо Исигуро...

# data[].attributes.subject
5 книг Кадузо Исигуро...

# data[].attributes.body
Ісігуро отримав премію як письменник, «який в романах великої емоційної сили розкрив прірву під нашим ілюзорним почуттям зв'язку зі світом».
Казуо Ісігуро народився 8 листопада 1959 року в Японії, однак вже у 1960 році його батьки переїхали до Великобританії.

Літературна кар'єра почалась у 1981 році. Роман Ісігуро «Залишок дня» (The Remains of the Day), виданий у 1989 році, отримав Букерівську премію, був екранізований (головну роль дворецького Джеймса Стівенса зіграв Ентоні Хопкінс) у 1993 році та мав 8 номінацій на кінопремію «Оскар».

Роман «Не відпускай мене» журнал Time включив до списку 100 найкращих англомовних романів з 1923 до 2005 року. У 2008 році Time заніс Ісігуро до списку 50 найкращих письменників Великобританії з 1945 року.

# data[].attributes.attachment_link.title
5 книг Кадзуо Исигуро, которые стоит знать, чтобы казаться начитанным интеллектуалом - bit.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Шведская академия присудила Нобелевскую премию по литературе 62-летнему британскому писателю японского происхождения Кадзуо Исигуро.

# data[].attributes.headline
Кадзуо Ішігуро  - британьский письменник японського походження.

# data[].attributes.subject
Кадзуо Ішігуро  - британьский письменник японського походження.

# data[].attributes.headline
Кадзуо Ішігуро - лауреат Нобелівської премії 2017 з літератури

# data[].attributes.subject
Кадзуо Ішігуро - лауреат Нобелівської премії 2017 з літератури

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЛітАкцент - світ сучасної літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шведська академія оголосила цьогорічного лауреата Нобелівської премії з літератури. Ним став англійський прозаїк Кадзуо Ішіґуро, який "у романах величної емоційної сили розкрив прірву нашого ілюзорного відчуття зв'язку зі світом" ("who, in novels of great emotional force, has uncovered the abyss beneath our illusory sense of connection with the world").

У 2016 р. у видавництві "ВСЛ" вийшов український переклад роману Ішіґуро "Не відпускай мене". Перекладачка - Софія Андрухович.

ЛітАкцент

# data[].attributes.attachment_link.title
Кадзуо Ішіґуро - лауреат Нобелівської премії 2017 з літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
Шведська академія оголосила цьогорічного лауреата Нобелівської премії з літератури. Ним став англійський прозаїк Кадзуо Ішіґуро, який "у романах величної емоційної сили розкрив прірву нашого ілюзорного відчуття зв'язку зі світом" ("who, in novels of great emotional force, has uncovered the abyss ben

# data[].attributes.headline
Список лауреатів Нобелівської премії з літератури

# data[].attributes.subject
Список лауреатів Нобелівської премії з літератури

# data[].attributes.attachment_link.title
Список лауреатів Нобелівської премії з літератури - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Середній вік лауреатів на момент здобуття премії станом на 2012 рік становить 64 роки. Наймолодшим лауреатом Нобелівської премії з літератури є англійський поет і прозаїк Редьярд Кіплінг, який отримав премію 1907 у віці 42 років, найстаршим - англійська письменниця Доріс Лессінг, лауреат премії 2007, вік якої на момент присудження премії становив 88 років.

# data[].attributes.headline
Правила видачі нагороди

# data[].attributes.subject
Правила видачі нагороди

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Но́белівська пре́мія в галузі літератури - найпрестижніша міжнародна літературна премія у світі. Створена разом з чотирма іншими Нобелівськими преміями за заповітом Альфреда Нобеля 1895 року, вручається з 1901 року.

За заповітом Альфреда Нобеля винагорода має бути отримана людиною, що створила "найвидатніші роботи в напрямку ідеалізму". Первісна вимога розглядати тільки ті роботи, що були створені в рік, що передує року нагороди, була змінена щоб роботи могли бути розглянуті, якщо їх значення було визнано лише недавно.

Органом присудження Нобелівської премії є Шведська академія. Вона була заснована за взірцем Французької академії королем Густавом III 1786 року. Академія складається з 18 членів, відомих як De Aderton ("Вісімнадцять"). Вона складається зі шведських письменників, поетів, вчених та істориків. У виборі лавреата Нобелівської премії працює Нобелівський комітет, що складається з 4 або 5 осіб вибраних з числа членів академії на термін 3 років.

Право номінації мають члени Шведської академії та інших академій та інститутів аналогічного характеру. Це право також мають університетські професори літератури і філологічних наук, переможці попередніх номінацій, і президенти асоціацій відповідальних за літературну творчість в країні. Імена кандидатів є засекреченими протягом 50 років, а це означає, що імена потенційних кандидатів до і після оголошення призу є тільки чутками.

Процедура надання нагород виглядає таким чином:

Вересень: члени Нобелівського комітету відправляють приблизно 600-700 формулярів особам, що мають право на висунення. Кандидатури повинні бути представлені до 31 січня наступного року.

Лютий: комітет створює список і передає академії для затвердження.

Квітень: комітет обирає 15-20 імен кандидатів до розгляду академії.

Травень: комітет звужує список до 5 фіналістів для розгляду академії.

Червень-серпень: члени академії знайомляться з творчістю кандидатів.

Вересень: обговорення творчості кандидатів.

Жовтень: вибір переможця.

Грудень: 10 грудня в Стокгольмі відбувається урочиста церемонія вручення Нобелівської премії.

Голосування

Голосування, в якому беруть участь члени академії, відбувається в жовтні. Точна дата є фіксованою і заздалегідь повідомленою. Кожна особа, що має право голосу, дає секретарю картку з ім'ям кандидата. Необхідна абсолютна більшість дійсних голосів для вибору переможця. В разі відсутності абсолютної більшості голосів, голосування повторюється.

Перший лавреат Нобелівської премії з літератури був Сюллі-Прюдом. Він отримав 150 782 шведських крон. На сьогодні ця сума становить 10 мільйонів шведських крон.

Нагородження не проводилось 7 разів: у 1914, 1918, 1935, 1940- 1943 роках. Чотири рази премія була розділена між двома авторами: у 1904, 1917, 1966 та 1974 роках. Два письменники не прийняли премію: Жан-Поль Сартр та Борис Пастернак (якому це було заборонено радянською владою).

Єдиний раз премія була присуджена посмертно - у 1931 році Ерік Аксель Карлфельдт отримав премію, пробувши членом Академії протягом 20 років на посаді секретаря. Він був номінований двічі, але не погодився б надати премію самому собі.

Шведська академія заявила, що у 2018 році вона не оголошуватиме переможця - вперше за 75 років. Причиною цьому стали корупційні скандали і звинувачення у сексуальних домаганнях щодо чоловіка однієї з членів академії. З Нобелівського фонду незаконно давали гроші на проєкти фотографа і режисера Жана-Клода Арно чоловіка поетеси Катаріни Фростенсон. Також його звинуватили у сексуальних домаганнях декілька жінок. Ці звинувачення вже призвели до серйозної кризи у Шведській академії, внаслідок чого з її складу вийшли керівник, чотири інших члени, а також сама пані Фростенсон.

У академії заявили, що переможця Нобелівської премії з літератури за 2018 рік оголосять наступного року - разом з переможцем 2019 року. Також додали, що рішення було ухвалене через втрату довіри громадськості. Від моменту заснування премії було лише сім випадків, коли її не вручали, зокрема, в роки Першої та Другої світових воєн, а також у 1935 році, коли було вирішено, що жоден з претендентів не гідний нагороди. Востаннє премія не була вручена в 1943 році.

# data[].attributes.attachment_link.title
Нобелівська премія з літератури - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Но́белівська пре́мія в галузі літератури - найпрестижніша міжнародна літературна премія у світі. Створена разом з чотирма іншими Нобелівськими преміями за заповітом Альфреда Нобеля 1895 року, вручається з 1901 року. За заповітом Альфреда Нобеля винагорода має бути отримана людиною, що створила "найвидатніші роботи в напрямку ідеалізму".

# data[].attributes.headline
З історії нагороди

# data[].attributes.subject
З історії нагороди

# data[].attributes.body
Нобелівська премія з літератури (швед. Nobelpriset i litteratur) — одна з п'яти премій, започаткованих у 1895 Альфредом Нобелем, що присуджується щорічно за видатний внесок у розвиток світової літератури. Лауреат премії визначається щороку в жовтні Комітетом з присудження Нобелівської премії з літератури, що складається з 5 осіб — членів Шведської академії[1]. Нагородження лауреата Премії з літератури відбувається разом з лауреатами в інших галузях в річницю смерті Альфреда Нобеля 10 грудня кожного року у Стокгольмі. Кожному лауреату вручається медаль, диплом та грошова винагорода. (з матеріалів Вікіпедії)
Вручається з 1901 року.