# data[].attributes.body
Моральні проблеми та їхнє осмислення у творі Марини Аромштам «Коли відпочивають янголи».

# data[].attributes.body
Учителька та її учні: два погляди на один світ (за повістю Марини Аромштам «Коли відпочивають янголи»)

# data[].attributes.body
– Хто із вас пам’ятає свою першу вчительку?

– А яким був найцікавіший, найулюбленіший урок у початковій школі?

– Чи хотіли б ви хоч на кілька днів повернутися в минуле і відчути себе  першачками?

Сьогодні нам з вами, завдяки Марині Аромштам – сучасній письменниці, вдасться зануритися в атмосферу початкової школи і поглянути на неї дещо по-новому.

– Перш ніж розпочати знайомство з новим твором, пригадаймо, що нам відомо про сучасну літературу. Твори якого періоду належать до неї? (До сучасної (новітньої) літератури прийнято відносити художні твори, написані з 1990 року і до сьогодні).

– Із якими творами новітньої літератури ми знайомилися у попередніх класах? («Комета прилітає» та  «Капелюх чарівника» Туве Янсона, «Що не день, то субота» та «Машина для здійснення бажань» Пауля Маара, «Чарлі та шоколадна фабрика»  Роальда Дала, «Чарівний замок Хаула» Діани Вінн Джонс, «Міо, мій Міо» Астрід Ліндгрен) .
ми з вами сьогодні познайомимося із російською письменницею-педагогом – Мариною Семенівною Аромштам.

Народилася вона 20 березня 1960 року в Москві. Закінчивши Педагогічний інститут, 19 років пропрацювала вчителем початкових класів. У 1997 році Марина Семенівна стала фіналістом Московського конкурсу «Вчитель року». З 2000 по 2007 рік очолювала інноваційні проекти дошкільних установ та закладів для дітей-сиріт.

З 2000 року Марина Аромштам є головним редактором газети «Дошкільна освіта», отримала нагрудний знак «Почесний працівник загальної освіти». Статті Аромштам з проблем педагогічної реальності друкуються в багатьох газетах і журналах. У 2004 році їй присвоєно звання «Кандидат педагогічних наук».

У 2007 році в журналі «Кукумбер» були опубліковані перші художні твори Аромштам – оповідання з циклу «Волохата дитина».

Аромштам Марина Семенівна сьогодні – мама двох дітей, талановитий письменник, журналіст, педагог, головний редактор сайту «ПапМамБук».

Марина Семенівна також автор книг про виховання: «Будинок, в якому живе малюк», «Маленькі дітки – маленькі біди», «Дитина і дорослий в педагогіці переживання»; художніх творів: «Дружина декабриста», «Легенда про Ураельфе», «Коли відпочивають янголи», «Інша дорога» тощо.

2. Знайомство з книжкою

– Повість письменниці та педагога Марини Аромштам «Коли відпочивають янголи» удостоєна високих літературних відзнак. У Росії, на батьківщині автора, книжка здобула Велику премію Національної дитячої літературної премії «Заповітна мрія», до того ж, перше місце їй присудило саме дитяче журі. А в Європі вона увійшла до престижного щорічного каталогу найкращих дитячих видань «Білих ворон–2011».

2011 року “Коли відпочивають янголи” вийшли друком в українському перекладі Івана Андрусяка.

У сюжеті книги іде розповідь від імені дівчинки Аліни, котра навчається у початкових класах та від імені учительки Марсем, згадується про її щоденник. До того ж, остання признається, що не любить дітей, але їм віддає всю себе, вміє їх заохотити до навчання та вкласти у них правильні думки. Може, у неї це просто дар, чи їй допомагають ангели, про яких вона розповідає? Ця повість відображає душу маленького школяра, у якого зовсім вже не дитячі міркування, а також важку працю вчителя. Крім цього, у книзі йдеться про роль батька та дідуся у житті дитини, та описуються різні нелегкі життєві ситуації.

Робота з текстом

– Уже з перших рядків повісті стає зрозумілим, про що йтиметься у творі. Зачитаймо ці рядки.

«Все могло скластися по-іншому, якби у мене був тато. Тоді мама могла б з ним порадитися. Порадилася і не віддала б мене вчитися до Тетяни Володимирівни. Тетяна Володимирівна не сказала б: «Встати! Руки за голову!» Дідусь би не жахнувся і не став би наполягати на моєму переводі в іншу школу. І я не потрапила б у клас до Марсем. Це Марсем розповіла нам про янголів – про те, що вони повинні відпочивати. З тих пір пройшло багато років. Але коли зі мною що-небудь трапляється – погане чи добре, - я про це згадую.»

5. «Слід за автором»

– Чому батька Аліни немає поряд? (Її батько математик, живе і працює у Франції).

– Як дівчинка ставиться до відсутності батька, що вона відчуває, про що мріє? (Аліна уявляє різні ситуації, в яких їй міг би допомогти батько. Наприклад, якби він товаришував із батьком Єгора, в якого Аліна закохана, то вони б частіше могли бачитися. А ще, вона уявляла як батько запрошує їх з Єгором до французького ресторану оглянути Ейфелеву вежу).

– Хто замінив Аліні батька? (Дідусь)

– Хоча Алінина бабуся померла, вона активно впливає на те, що відбувається в їхній сім’ї. Яким чином їй це вдається? (Дідусь дуже любить і поважає бабусю, яка була напрочуд розумною, і в кожній життєвій ситуації уявляє, що б на його місці зробила вона).

– Знайдіть у тексті рядки, в яких сказано, що, на думку Аліниної бабусі, є найціннішим в людині? («А бабушка считала: самое ценное в человеке – его внутренний стержень»).

– Про яку важливу подію в житті Аліни йдеться в розділі 3? (Дівчинка йде в перший клас. У розділі 3 розповідається про її знайомство з першою вчителькою)

– Які стосунки склалися між дівчинкою та Тетяною Володимирівною? Дайте відповідь, використовуючи цитатний матеріал. («Мы с Татьяной Владимировной не сошлись характерами»)

– Що стало причиною їхньої несумісності? (Причиною їхньої несумісності були різні ситуації: те, як вчитель поділила квіти, які придбані, і які принесені з городу; як ділила учнів в класі на різні групи; те, що сприймала прояв Аліниної фантазії на уроках малювання як неуважність чи непослух; як покарала клас за крадіжку дзеркальця).

–  З якими новими персонажами ми знайомимося в розділі 6? (В.Г. – вчитель хімії та хороший товариш дідуся Аліни; Марсем – Маргарита Семенівна, вчитель початкових класів)

– За яких обставин вони познайомилися і яке справили на вас враження? (В.Г. і Марсем познайомилися на конкурсі кращого вчителя)

– Які риси характеру проявила Марсем, виступаючи на конкурсі? (Впевненість, неординарність, вміння не підпорядковуватися загальноприйнятим правилам і поняттям, креативність, щирість, імпульсивність).

6. Визначення особливостей композиції повісті «Коли відпочивають ангели».

– Від кого ми дізнаємося про події у творі (Дівчинки Аліни та записів зі щоденника Марсем)

– Отже, ми можемо стверджувати, що структурно в тексті чергуються два виклади подій, два погляди, два світогляди. Перший – це оповідь дівчинки Аліни про її життя: маму й дідуся, відсутнього тата, подругу Наталку, друга Ігоря, першу вчительку, шкільні епізоди. Другий – щоденникові записи Аліниної вчительки Марсем (Маргарити Семенівни) про стосунки з учнями та ряд пов’язаних із цим етичних та філософських проблем.

– Для чого автор використовує такий прийом у творі? (Для того, щоб показати як ті чи інші обставини сприймаються ученицею та вчителькою)

– Чи можна вважати, що така побудова художнього твору є особливістю його композиції? (Так, в цьому і полягає композиційна особливість твору).

7. Визначення жанрових особливостей твору.

– Спробуйте визначити жанрові особливості повісті «Коли відпочивають янголи». (Повість є проміжним жанром між оповіданням та романом, і чіткої межі, яка б відрізняла їх між собою, немає. «Коли відпочивають янголи» можна назвати повістю через більш  розгорнутий, ніж в оповіданні, сюжет, більшу кількість другорядних персонажів, повнішу та глибшу їх характеристику, наявність описів. Проте цей твір не можемо назвати романом, оскільки він охоплює менше коло подій і періодів життя головних героїв. «Коли відпочивають янголи» є більш статичним, у ньому акцентована увага лише на декількох конфліктах).

# data[].attributes.headline
"Коли відпочивають янголи" Марина Аромштам

# data[].attributes.subject
"Коли відпочивають янголи" Марина Аромштам

# data[].attributes.body
Читаємо!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марина Аромштам

Коли відпочивають янголи

(Уривки / Скорочено)

Частина перша

1

Все могло скластися інакше, якби

у мене був тато. Тоді мама могла б з ним порадитися. Порадилася і не віддала б мене вчитися до Тетяни Володимирівни. Тетяна Володимирівна не сказала б: "Встати! Руки за голову!" Дідусь би не жахнувся і не став би наполягати на моєму переході в іншу школу. І я не потрапила б в клас до Марсем. Це Марсем розповіла нам про янголів - про те, що вони повинні відпочивати. З тих пір пройшло багато років. Але коли зі мною що-небудь стається - хороше чи погане - я про це згадую.

А якби в мене був тато, я ніколи б про ангелів не дізналася. Тому невідомо, добре чи погано, що його тоді не було.

[...]Але в мене не було тата, який міг забезпечити [...]щасливе життя. Він жив на батьківщині шампанського, у Франції. А це майже як на Місяці. Інколи, мріючи про дружбу з Єгором, я уявляла, як тато у вихідний день сидить в ресторані на самому високому поверсі Ейфелевої вежі, з бокалом цього самого шампанського, а перед ним, як на долоні, все місто. І він думає: "Як там моя дівчинка, моя дочка? Треба б запросити її в гості, разом з другом Єгором, - показати їм Париж з висоти пташиного польоту".

Але мій тато, скоріше за все, нічого такого не думав. Як пояснювала мама, він взагалі ні про що не міг думати, крім своїх задач. Він був математиком. До слова "математик" добавлялося ще означення - "не сповна розуму". Або "геніальний". Вибір означення залежав від маминого настрою. У мого тата була не дуже зрозуміла робота - вирішувати задачі. В школі на уроках ми вирішували задачі. Можна було вирішувати задачу хвилин десять чи п'ятнадцять. Інколи (дуже-дуже рідко) задача зовсім не вирішувалася. Це означало: треба у кого-небудь спитати, що потрібно робити. А потім потренуватися, щоб наступного разу справитися. Але вирішувати задачі, які до тебе ніхто не вирішував? Спеціально для цього приходити на роботу?

Мама говорила, деякі складні задачі тато вирішував місяцями. А на одну пішов цілий рік - той самий рік, коли я повинна була народитися. Далекій і прекрасній Франції для вирішення задачі потрібен був хороший математик. До того ж татові подобалася Франція і все, що з нею пов'язано. Тому з полового будинку нас з мамою забирав дідусь.

Дідусь одягнув білу сорочку - ту, в якій він колись ходив з бабусею в театр, - побризкав себе своєю улюбленою туалетною водою і приїхав за нами на машині. На медсестру, яка видавала дітей, дідусь справив дуже приємне враження - таким веселим і молодим він виглядав. Медсестра з задоволенням прийняла від нього коробку цукерок і вручила йому згорток з мереживними оборками, всередині якого була я. Маляті (тобто мені) повезло, сказала медсестра. І моїй мамі також. Не те що деяким! За деякими взагалі ніхто не приїжджає. "А як же вони?" - злякалася за них мама. "-Та ніяк. Так і йдуть. Чи таксі яке піймають!" Мама зітхнула, і ми поїхали додому.

2

Французька задача, за яку взявся мій тато, не мала рішення. Але в далекій Франції від цього не засмутилися. В математиці це допустимо - щоб не було рішення. Татові тут же дали вирішувати іншу задачу, і він так і не вернувся. Тому ми жили утрьох: я, мама і дідусь. Мама теж вирішувала задачі. Не такі, як тато, а інші. Ті, що "ставило перед нею життя". І рішення до цих задач обов'язково повинні були знаходитися. Як, наприклад, рішення з моїм вступом у перший клас.

Як я уже говорила, мамі ні з ким було порадитися - з ким-небудь близьким і дорогим. Зазвичай вона радилася з дідусем, але дідусь у цей час був у командировці. І мама порадилася з тіткою Валею із сусіднього під'їзду. Взагалі-то мама не збиралася з нею радитися. Це вийшло випадково. Тітка Валя зустрілася з мамою у магазині і запитала, записали мене уже в школу чи ні. Мама сказала: поки що ні. Вони з дідусем ще не вирішили, куди мене віддати. Вони хотіли б знайти для мене яку-небудь хорошу вчительку. "Що значить - "хорошу"?" - тітка Валя стала вимагати від мами пояснень, і мама розгубилася.

Це не значить, ніби вона не знала. Вона знала, адже вони з дідусем багато про це говорили. Під час таких розмов дідусь завжди посилався на бабусю. Бабусю я ніколи не бачила, вона померла ще до мого народження. Але, за словами дідуся, моя бабуся була дуже мудрою людиною. Не просто мудрою, а по-своєму великою. І сперечатися з її уявленнями про життя - дідусь показував це усім своїм виглядом - було б просто безглуздим. Особливо тепер, коли вона померла.

А бабуся вважала: найцінніше в людині - її внутрішній стрижень. Стрижень - вісь людської особистості, як хребет - вісь тіла. Його не можна побачити чи пощупати. Але відсутність стрижня в людині відразу відчувається.

І якщо цей стрижень був, а потім зламався, вся людина всередині розпадається на шматки. З вигляду ніби нічого не змінилося, а насправді - суцільний людський лом.

Учителька повинна бережно ставитися до дитячих стрижнів, думали бабуся і дідусь. Тільки як це означити? Ось приходиш ти в школу. Там сидить яка-небудь жінка і записує дітей у перший клас. Ти ж не можеш прямо спитати: "Скажіть, ви розбираєтеся у внутрішніх стрижнях?" Бабуся це розуміла. І дідусь розумів. І він багато разів розповідав, як знайшли вчительку для моєї мами.

[...]

Але коли прийшов час записувати в перший клас мене, скористатися бабусиним способом не вдалося. Сніг у ту зиму розтанув рано, і калюжі швидко висохли. Дідусь гнівався, згадував бабусю і пропонував мамі творчо підійти до поставленої задачі. А потім поїхав у командировку, відклавши рішення питання до свого повернення.

Пояснити все це тітці Валі із сусіднього під'їзду мама, звичайно, не могла. Тому вона зам'ялася і стала щось бурмотіти про відношення до дітей. Тітка Валя відповіла суворо і категорично: "Дурниці! Вчителька повинна давати міцні знання. Ось що таке хороша вчителька! Тому що початкова школа - це фундамент".

Мама не стала уточнювати, про який фундамент йде мова. Малося на увазі, ніби це і так зрозуміло. Згадуваний фундамент був таким же невидимим, як і стрижень, і мама малодушно допустила, що фундамент в даний момент важливіше. До того ж тітка Валя дуже енергійно на неї накинулася і стала переконувати, що вони (мама і дідусь) даремно гають час і щось безглузде собі фантазують. Дитина повинна йти в школу. Обов'язково. Нічого втрачати рік. Особливо такій дитині, як я. Ця дитина теж увесь час фантазує. Вона, тітка Валя, мене бачила і знає, що говорить. Ці фантазії ні до чого хорошого не приведуть. Людина вся зсередини стоншується і стає що твоє скло. Ледве торкнувся - дзвенить, трохи задінеш - б'ється. Так і виходять люди, не пристосовані до життя. А треба огрубляти. Шкіру дитині нарощувати. Для цього школа і потрібна. І для знань. Щоб фундамент був. На місці моєї мами тітка Валя прямо зараз побігла б і записала мене до Тетяни Володимирівни. Якщо там ще є місце. Минулого тижня тітка Валя записувала в школу свого Ванюшку, і місць уже не було. Слова про фундамент і мою непристосованість до життя справили на маму сильне враження. Так як заспокоїти її було нікому, вона, повернувшись із магазину, відразу пішла до Тетяни Володимирівни, і та записала мене до себе в клас. Двадцять сьомою по списку, хоча дозволялося записувати тільки двадцять п'ять чоловік. Тетяна Володимирівна пішла мамі назустріч. Дізналася, що у дідуся своя фірма, що він може допомогти з ремонтом класу, - і записала. Тільки тому. І мама зраділа, що задача вирішена.

Як з'ясувалося, вона помилилася.

3

[...]

Існує такий закон: треба любити свою першу вчительку. Всі діти підкоряються цьому закону. І Тетяна Володимирівна для цього закону дуже підходила. Вона була красивою, в модній шкіряній спідниці та з нігтями, пофарбованими в маленькі помаранчеві квадратики.

Але мені завадила несхожість характерів.

Першого вересня Тетяна Володимирівна привела нас в клас і наказала здати букети. Першокласники мають йти в школу з квітами. Це теж закон. Тому першого вересня в школі буває багато квітів. Занадто багато. Від цього вони навіть втрачають у своїй красі.

Ми склали квіти на стіл, а потім Тетяна Володимирівна поставила їх у відра для миття підлоги. Відра були приготовлені зарані, і в них уже була налита вода. Тільки два букета вона поставила на стіл у вази. На одному букеті сиділа велика пластмасова божа корівка, а інший був прикрашений кольоровими бантиками. І ще один букет - маленький, але в золотій обгортці - примостився в пляшечці на підвіконні.

Сьогодні дуже важливий день, сказала Тетяна Володимирівна, початок нашого шкільного життя. Це свято, тому ми будемо малювати квіти. І показала, що треба робити: намалювала крейдою на дошці вазу, а в ній - стебельце. На стебельці в шаховому порядку охайно розмістилися листочки, схожі на овали, але з гострими носиками, а на кінці стебельця - квіткова голівка з круглою серединкою і рівненькими пелюстками. Трохи схоже на ромашку. Треба було прикрасити вазу узором, порахувати, скільки в ній квітів, а потім підняти руку і сказати Тетяні Володимирівні.

Я подивилася на дошку і зрозуміла, що не хочу так малювати. Чому я повинна малювати вазу, якщо мій букет сидить у відрі?

Дідусь не став купувати квіти в магазині, а привіз їх з дачі. Спеціально поїхав і привіз. Ці квіти виростила мама. Вона вирощувала їх усе літо, турботливо прополюючи, підв'язуючи і нашіптуючи якісь слова. Можливо, про те, як потрібен мені фундамент для майбутнього життя. Мама говорила, квіти на клумбі особливі, тому що підуть зі мною в перший клас.

Тепер мої особливі квіти сиділи у відрі для миття підлоги разом з іншими букетами, і їм було тісно. Я відчувала, як їм тісно. І ще у моїх квітів не було окремих пелюсток, як на малюнку у Тетяни Володимирівни.

Це були айстри. Я знала, що "айстра" означає "зірка", а кошлаті голівки нагадують жмутки світла, які зірки викидають у космос. У кожної зірки безкінечна безліч променів, їх не можна порахувати. Про безкінечну безліч мені розповів дідусь. Він говорив, це найголовніше в математиці і взагалі - в житті.

Я вирішила намалювати величезне відро - таке велике, щоб усі квіти не відчували тісноти.

# data[].attributes.attachment_link.title
Коли відпочивають янголи - Марина Аромштам, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Коли відпочивають янголи" (автор: Марина Аромштам) онлайн українською. Повний текст електронної книги Марина Аромштам - Коли відпочивають янголи в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.body
Продовжуємо працювати. Закріплюємо опрацьовану тему.Виконати домашнє завдання.

# data[].attributes.headline
Ключові компетентності Учень (учениця):                       •	висловлює особисте ставлення до проблем навколишнього середовища; •	розуміє особисту відповідальність перед людьми;  усвідомлює право на свободу вибору;                   •	відповідально ставиться до власного здоров’я, цінує життя ;            •	критично осмислює  методи досягнення мети; усвідомлює важливість креативних рішень  для самореалізації .      Предметні компетентності Учень (учениця):                       •	виявляє актуальність порушених письменниками тем і проблем;                           •	розкриває особливості сюжету і композиції творів, їхні жанрові ознаки;                 •	характеризує головних персонажів твору, визначає засоби їхнього створення у тексті;•	називає жанрові ознаки прочитаних творів;    •	знаходить у прочитаних творах символи та розкриває їхній зміст;             •	зіставляє персонажів творів;                                          •	розповідає про свої улюблені книжки, пояснює свій вибір, визначає їхні художні ознаки.  

# data[].attributes.subject
Ключові компетентності Учень (учениця):                       •	висловлює особисте ставлення до проблем навколишнього середовища; •	розуміє особисту відповідальність перед людьми;  усвідомлює право на свободу вибору;                   •	відповідально ставиться до власного здоров’я, цінує життя ;            •	критично осмислює  методи досягнення мети; усвідомлює важливість креативних рішень  для самореалізації .      Предметні компетентності Учень (учениця):                       •	виявляє актуальність порушених письменниками тем і проблем;                           •	розкриває особливості сюжету і композиції творів, їхні жанрові ознаки;                 •	характеризує головних персонажів твору, визначає засоби їхнього створення у тексті;•	називає жанрові ознаки прочитаних творів;    •	знаходить у прочитаних творах символи та розкриває їхній зміст;             •	зіставляє персонажів творів;                                          •	розповідає про свої улюблені книжки, пояснює свій вибір, визначає їхні художні ознаки.  

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників!

ПІВТОРИ ПАРТІЇ

Буба не була ані дуже вродливою, ані негарною. Не була й надто високою, хоча низенькою її теж не назвеш. Можна було б сказати, що вона товста, проте насправді гладкою вона також не здавалася. Деякі продавчині навіть зверталися до неї "крихітко", коли дівчина приміряла чергову пару джинсів. Бо Буба ходила лише в джинсах. Так, ніби в усіх крамницях з лахами продавали виключно вилинялі й витерті "Левіси".

Через оті джинси найбільше гнівалася Бубина мати.

- І коли ти лише виростеш із цих жахливих штанів? - питала вона щоразу, натрапляючи на доньку в їхньому просторому помешканні на третьому поверсі багатоповерхівки на вулиці Звіринецькій, у якому, проте, не бракувало пожильців. Буба не вдавалася в дискусії, бо не збиралася ні з чого виростати. Тим більше, що її дорослішання ніхто з родичів, певне, й не помітив би. Дівчина не раз замислювалася, чи хтось у сім'ї знає, як її звуть насправді. Про всяк випадок нікому не задавала цього незручного питання. Зрештою, байдуже, яке її справжнє ім'я, якщо його взагалі не використовують. Щось схоже відбувалося і з Бубиним прізвищем. Теж незручним. Завжди її запитували про маму або тата. "Дитинко, ти випадково, не донька цієї відомої письменниці?". Або: "Це твій татко веде передачу "Обрій надії"? Цю програму про хворих на серце?". А Буба знала, що вона донька аж ніяк не "випадково", та ніколи не вимовляла цього вголос.

- Я? - удавала вона в таких ситуаціях щире здивування.

І люди приймали це лаконічне пояснення й більше не мучили запитаннями таку посередню людину, як Буба. Вона чудово пригадувала кошмар під час поїздки зі своїми знаменитими батьками на відпочинок. Буба просто повинна була навчитися зберігати анонімність. Коли поруч були батько з матір'ю, вона перетворювалася на об'єкт суворої критики численних шанувальників їхніх талантів, котрі були гірко розчаровані тим, що Буба виглядає так, а не інакше, а до того ж не настільки розумна, дотепна й вродлива. Якби ж то йшлося лише про вроду! Буба відчувала, що від неї очікують усього, чим природа обдарувала її батьків аж надто щедро. А може, навіть трохи більшого. Вона швидко зрозуміла, що мусить боротися за власне право залишитися Бубою. Подобається це комусь, чи ні. Тому щоразу, коли вона не признавалася до свого відомого прізвища й тим самим відмовлялася дати комусь автограф, дівчина відчувала себе знаменитою актрисою після чергової вдалої вистави.

Зараз вона теж так почувалася. Проте цього разу Буба нікому не збрехала, не зіграла жодної зі своїх чудових ролей, а просто поверталася з ліцею, стусаючи каменюки носаками мартенсів. Водночас уявляла собі, що коли переступить поріг рідної домівки, її відразу огорне атмосфера загального зацікавлення. Пролунають важливі запитання: Ти зголодніла? Як ти написала контрольну з фізики? Що думаєш про нові квіти на балконі пані Пенцикової? Або інші, які стосуються, наприклад, хатніх справ, у яких її голос виявиться вирішальним. Важливо, аби Бубу запитували й очікували її відповідей.

Дівчина натиснула на кнопку домофона. Знову забула вдома ключі.

- Знову забула ключі? - почувся невдоволений голос Бартошової. Двері із глухим рипінням відчинилися, і Буба усвідомила, що окрім їхньої хатньої робітниці ніхто ЇЇ ні про що більше не запитає. І їй не доведеться нічого вигадувати.

* * *

- Як добре, що ти вже прийшла, сонечко. Будь ласка, принеси мені срібні шпильки з комода. У мене зустріч із читачами, а я так жахливо виглядаю! - у материному голосі забриніла незрозуміла Бубі скарга.

Мати виглядала чудово. У неї було прекрасне, горіхового кольору, волосся, таке густе й блискуче, що навіть брильянтові шпильки виглядали б на ньому як дешевенькі скельця.

- Бубо! - перелякано глянула на неї мати. - У тебе нині день народження?

- Був учора.

- Боже! Дитинко! Чому ти нам не нагадала?

- Бо вас не було.

- Справді. Нас учора не було. Але дідусь був...

- Дідусь навіть про власний день народження не пам'ятає.

- Боюся, ти маєш рацію.

- А я боюся, що ні! Я пам'ятаю не лише про власний, але й про твій, Маріє, - дідусь стояв у дверях. Окуляри на носі перехнябилися, на сивій голові панував безлад. - Якщо так звані нащадки можуть бути старими, то ти - саме той випадок, - продовжував він. - Твій онук Францішек сам тобі про це скаже, щойно в нього проріжуться зуби.

Буба заплющила очі. Будь-яка згадка про онука викликала в матері істерику. Цього разу її не сталося, мабуть, через старанний, щойно зроблений макіяж.

- Тобі не вдасться мене рознервувати, - запевнила вона, зберігаючи кам'яний вираз обличчя. - Я не сперечатимусь зі старим, який у житті надбав хіба що хворобу Альцгеймера.

- І погану дочку, - додав добряче ображений дідусь.

Він хотів щось докинути, але дзвінок у двері пригасив його полемічний запал.

- Кого це знову принесло? Бубо, золотко, відчини. Я вже запізнилася, - про всяк випадок мати схопила торбинку. - Бартошова дасть вам обідати. Скажи батькові, що я повернуся до восьмої. Про що це я забула? - вона нервово крутилася перед дзеркалом.

- Про наш сьогоднішній бридж, Марисю!

У дверях стовбичило подружжя Маньчаків. Пані Віолетта виглядала так, немовби пан Вальдек зняв її з обкладинки журналу для підлітків. Довгі смугасті гетри закривали могутні стегна. Шию затуляло вилиняле боа, а голову прикрашав кокетливий капелюшок, усіяний блискітками.

- Ви запросили нас на бриджа, - спокійно нагадав Маньчак, стягаючи із дружини білу кролячу шубку.

- Це кінець. - Мати в розпачі сіла на поламаному кріслі, яке невипадково називали "Людовиком". - Як мені відмінити зустріч у бібліотеці?

- Там, напевно, нікого немає, - припустила Маньчакова. - На останній зустрічі з тобою теж було лише троє людей.

- Але це була зустріч у в'язниці, - виправдовувалася мати. - До того ж, у чоловічій, а я пишу жіночі романи.

- То хто, власне кажучи, прийшов на зустріч із тобою? - зацікавився дідусь.

- Ну... - мати глибоко зітхнула. - Якийсь трансвестит, бібліотекарка й старша куховарка. Було ще кілька в'язнів... - зніяковіло пояснювала вона.

- Певне, це їх покарали, - зробив висновок дідусь і дипломатично подався до своєї кімнати.

- То що з тим бриджем? - не здавався Маньчак.

Він стояв із записником, у якому нотував усі поразки Бубиних батьків протягом останніх десяти років.

- Ну, не знаю... Бубо... - мати несміливо глянула на доньку. - Може, зіграєте з дідусем.

- З яким дідусем? Бо коли йдеться про пана Генрика, то я пас, - кинула пані Віолетта.

- А чому це "пас"? - дідова голова знову з'явилася у две рях кімнати. - Останнього разу ми вас із Бубою так розгромили, то тепер уже й "пас"? - єхидно засміявся дідусь.

У передпокій вийшла Бартошова. Побачивши паруючу супницю, усі замовкли.

- Обід, - замогильним голосом промовила вона, залишаючи за собою аромат сушених грибів.

- Тоді ми залишаємося, - вирішила Маньчакова. - Зіграємо з Бубою та паном Генриком. Зрештою, яка різниця, у кого ми виграємо, правда, любий? Ще тільки дві партійки, Бубо. Два робери й підемо додому, - обіцяла пані Віолетта, нервово збираючи карти й роздаючи їх.

- Не лови ґав! - нагадав Бубі дідусь.

Він був сердитий після останнього програшу, і Буба знала, що наступного тижня він звинувачуватиме її в помилці. Навіть перед Бартошовою.

- Завтра мені відповідати з англійської, - сказала Буба, аби щось сказати.

- Якщо відповіси так, як зараз граєш, то опинишся без сімки. Тобто залишишся на другий рік у тому ж класі, - дідусь знову люто сіпав кінчик вуса, що мовою родини означало цілковиту відсутність очок.

- Я не приховую, що мені треба ще займатися англійською, - навіть глухий почув би в Бубиному голосі волання про допомогу.

- Бриджем теж, - буркнув дідусь.

На вустах Маньчакової розквітла тріумфальна посмішка.

- Граємо, ну ж бо! Граємо! - квапила вона, удаючи малу дівчинку, готуючись завдати суперникам вирішального удару, що перетворений на стовпчик цифр, міг би стати одним із найпереможніших записів у нотатнику пана Вальдека.

Так, напевне, і сталося б, коли б не задзеленчав телефон.

- Не бери слухавку, Бубо! - вигукнула пані Віолетта, притуляючи карти до грудей, неначе побоюючись, що телефон відбере всі її бриджеві трофеї.

- Це ж півхвилинки, - пообіцяла Буба й побігла на звук невгамовного дзеленчання.

Дівчина повернулася щаслива.

- Наречений? - увічливо поцікавився Маньчак.

- Ні. Це пані Коропова із третьої квартири.

- Напрошується в якості закуски? - пожартувала Маньчакова, яка обожнювала заливного коропа. Вона сиділа замріяна, і довгим нігтем погладжувала трефового короля.

- Ні. Вона просить, аби ви дали їй дорогу.

- Куди? - пан Вальдек підвів очі, сповнені щастя. У них справді були чудові карти.

- До рибної крамниці, - урвав дискусію дідусь, дужче сіпаючи вуса.

- Бо ви їй перегородили дорогу. Своєю машиною, - урочисто закінчила Буба. - Вона вимагає, аби хтось негайно прибрав авто, бо вона поспішає до аптеки.

- Яка невихована жінка! - обурилася пані Віолетта. - Якщо вона стільки витримала, то могла б ще трохи почекати. Люди настільки нетерплячі, що просто слів бракує.

- Вона хотіла подзвонити до поліції, бо каже, що це вже втретє, - Буба зі стоїчним спокоєм спостерігала за поразкою Маньчаків і тим невимовним болем, з яким вони підводилися зі стільців і розставалися з козирями, викладеними рівненьким рядочком.

- А я стільки разів просив тебе, щоб ти здала на права, - мстиво нагадав Маньчак. - Я спокійненько розіграв би цю партійку.

- Може, й так, зате не мав би чим повернутися додому, - ледь не плакала Маньчакова.

Усі мусили погодитися з її аргументом. Адже відомо було, що вона сім разів намагалася скінчити курси. Завдавши при цьому шкоди сімом автомобілям та двом інструкторам. Зараз вона шукала капелюшок і здавалося, от-от розплачеться.

Новий телефонний дзвінок примусив Маньчаків швидше збиратися.

Буба полегшено зачинила двері за роздратованою парою. Цього разу телефонував батько.

- Дай мені його, - зажадав дідусь. - Тобі відомо, як жахливо грала сьогодні Буба? Це просто неймовірно, як ви занедбали дитину! - кричав він у слухавку.

Лише за дверима своєї кімнати Буба відчула себе в безпеці. Зняла мартенси, які досі тримали в ув'язненні її змучені ноги, і залізла під кольоровий плед.

# data[].attributes.attachment_link.title
Буба - Барбара Космовська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Буба" (автор: Барбара Космовська) онлайн українською. Повний текст електронної книги Барбара Космовська - Буба в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валентина Виловата

# data[].attributes.attachment_link.title
Барбара Космовська

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Польська письменниця Барбара Космовська цьогоріч стала спеціальним гостем Львівського міжнародного дитячого фестивалю, до якого видавництво "Урбіно" підготувало вже третій український переклад письменниці - роман "Позолочена рибка".

Авторка радо ставила автографи на двох попередніх своїх книжках "Буба" та "Буба: мертвий сезон" - про дівчинку-підлітка, яка полюбилася не тільки молоді, а й дорослим читачам. Адже 2002 року роман "Буба" здобув головну премію на загальнопольському конкурсі романів для дітей та юнацтва "Повір у силу фантазії", а "Позолочена рибка" стала у Польщі Книгою року-2007 і виборола першу премію на Літературному конкурсі ім. Астрід Ліндґрен.

Барбара Космовська пише про стосунки та кризу з погляду дитини, підлітка, про перше кохання і розчарування, про комплекси і дружбу, про переживання через хворобу близької людини і її втрату. Вона змальовує своїх героїв з симпатією і розумінням, часто - з гумором, саме так, що з ними не хочеться прощатися, коли згортаєш книжку.

Відвертість і сердечність пані Барбари - не тільки в книжках, а й у живій розмові, яку ZAXID.NET пропонує читачам.

- Я почала писати книжки значно раніше, ніж їх стали видавати. Я працьовита і дисциплінована, кажу про це так сміливо, бо це одна з моїх небагатьох переваг. Люблю писати, але це не дуже великі повісті, як на письменника. Коли я мала дуже багато різних обов'язків, писалося мені значно легше, ніж тепер, коли я відмовилася від частини з них. І з цього напрошується висновок: що менше маємо часу, то інтенсивніше працюємо.

- "Українка" - повість для дорослого читача, швидше для читачок, там подано кілька жіночих історій - жінок, які живуть у Львові, в Дрогобичі. Їх поєднує в одну історія головної героїні, Іванки, яка виїжджає до Польщі на роботу, але там їй не дуже щастить. Іванка стає жертвою непорозумінь, браку комунікації. Її не до кінця розуміють в Польщі, і вона мусить давати собі з цим раду. Це повість про тих, хто дуже посвячується і відважно їде на пошуки свого щастя, але в чужій країні не завжди може його знайти.

- Люблю Львів, люблю львівських читачів, дуже зворушуюся, коли отримую від них відгуки про свою нову повість, про те, що знають і люблять Бубу.

- То було моє покликання, і досі я так само трактую писання для молоді. Для такого читача значно важче писати, ніж для дорослого, адже потрібно розуміти його проблеми, знати його мову, розуміти спосіб мислення. Я схиляюся перед молоддю і вважаю, що ми маємо чудову молодь. Ми, дорослі, часто того не бачимо і не розуміємо. Пишу для молоді, бо вважаю, що як доросла маю розповідати молодим про важливі речі, але не роблю цього ані як батьки, ані як учитель, а як друг.

- Одна з моїх доньок, звісно ж, завжди була першою читачкою - старша. Молодша не пропадала за такою літературою, однак обидві дуже допомагали мені у моїй праці. Думка доньок для мене дуже важлива, врешті, вони - більше молодь, ніж я.

- У польській літературі для молоді вже практично нема табуйованих тем, хоча серед "важких" тем, що рідше зустрічаються у літературних творах, я б зарахувала ранню вагітність, сексуальну орієнтацію. Але з кожним днем з'являється дедалі більше книжок на ці теми.

- Вчителювання допомогло мені краще розуміти молодь, але те, що я досліджувала красне письменство, не допомогло мені краще писати книжки, радше навпаки.

- У Вашій книжці про Бубу дорослі часто поводяться геть інфантильно, тоді як сама дівчинка-підліток - виважено й по-дорослому. Яка, на Вашу думку, причина такого обміну ролями між дітьми й дорослими?

- Відповідь на це запитання зовсім коротка: у домі, де дорослі переймаються тільки собою і поводяться, як діти, мусить бути хтось один нормальний, виважений, розсудливий. Саме такою є Буба. Часто буває, що батьки роблять кар'єру, захоплені власними справами, і віддаляються від дітей. Тоді діти в різний спосіб намагаються їх до себе наблизити, я власне й хотіла розповісти про таку родину.

- Батьки насамперед мають присвячувати своїм дітям більше часу. То правда, що живемо у нелегкий час, мусимо працювати і заробляти, однак не варто забувати про дітей. Нема авторитету, бо ми, дорослі, самі його не створюємо, займаємося собою, хочемо бути молодшими, а час біжить, і ми втрачаємо наше справжнє багатство - діти виростають, вириваються з-під нашої опіки і часом не завжди гарно згадуватимуть рідний дім.

- Так склалося, що я ніколи не обираю героїв своїх творів з-поміж знайомих дітей і підлітків, аби нікого не вразити, нікому не зашкодити, не скривдити. Мої герої є витвором моєї уяви, хоч і мають у собі риси реальних людей.

- Звичайно, насамперед мої зрілі героїні мають частину "репертуару" моїх вад, а молоді відображають риси своїх життєвих прототипів: часом мають риси моїх доньок, часом - когось із моїх студентів чи студенток. Іноді - когось, кого я запам'ятала з дитинства.

- У написанні книжки мені дуже допомогло те, що ще до того я читала багато психологічних статей про жаль при втраті. Однак я не радилася з жодним психологом, бо намагалася писати серцем. А якби було по-іншому, то я б написала не повість, а підручник. Я також переживала втрату близьких, і звідси виникла потреба поділитися цим болісним досвідом.

- Я не пишу на теми віри, бо не хочу писати про якусь конкретну віру. У світі є стільки релігій, що ці питання швидше роз'єднують, аніж єднають. Напевне, тому мені залежить, щоб мої герої не говорили про релігію, бо якщо будуть католиками - можуть вразити почуття протестантів, а будучи протестантами, можуть чимсь вразити Свідків Єгови. Шаную усі релігії, тому намагаюся не акцентувати уваги на якійсь конкретній. Натомість загальнолюдські цінності є близькі моїм героям, зокрема християнські.

- О, тих взірців більше, ніж назв книжок. Але якщо окреслити хоча б тих найважливіших - напевне, насамперед Марк Твен, який має велетенське почуття гумору. З польських письменників виховувалась на Макушинськім, якого так само сильно любила. Важливі також теми, яких вони торкаються. Також люблю "Оскара і Рожеву пані" Шмітта - бо це вдала спроба в такий гарний спосіб говорити на важку тему. Багато є майстрів слова, якими не тільки захоплююся, але від яких постійно вчуся.

- Літературні нагороди є найкращою пігулкою для моєї непевності й комплексів. Як людина, що живе далеко від медій, у провінції, не робить кар'єри, отримую час від часу запевнення, що маю право писати надалі.

- Музика для мене дуже важлива. Щоправда, в дитинстві, коли я була малим дівчатком, тато благав мене, щоб краще я писала, а не співала. Я з родини музикантів, мені близька серйозна музика, але також дуже люблю старий добрий рок, на якому я виховувалася в молодості. Серед улюбленців - "Пінк Флойд", якого слухаю до сьогодні, люблю також чимало американських і англійських груп.

- Двічі з'являлася така ідея, писався сценарій, але до остаточної екранізації не дійшло. Наша відома польська акторка й кінорежисер Кристина Янда сама написала сценарій, але не отримала грошей. Я навіть хотіла зіграти у фільмі головну роль, це був би для мене цікавий досвід. Щоправда, я ніколи не шкодувала, що фільм так і не зняли, але я щаслива, що мої книжки знаходять свого читача.

- Зараз правлю повість для дорослих "Українка", але поступово починаю мріяти про молодіжну повість про ранню, небажану вагітність. Дівчинка, яку ця вагітність спіткала завчасу, не готова до цього, це для неї важкий екзамен на дорослість. Намагаюся поволі вжитися в образ особи, яка переживає таку драму, що могла б і не бути драмою, але в її випадку є.

Барбара Космовська (пол. Barbara Kosmowska, нар. 24 січня 1958 у Битові, Поморське воєводство) - польська письменниця. Закінчила полоністику в Ґданському університеті. Деякий час працювала вчителькою польської мови у Битові. Зараз працює на посаді доцента кафедри історії літератури романтизму і позитивізму в Поморській академії у м. Слупськ. Її наукові зацікавлення - це передусім література позитивізму та дитяча й молодіжна література (співпрацює із журналом "Гулівер", присвяченим цій проблематиці).

Літературний дебют Б. Космовської припав на роки навчання в ліцеї (70-ті роки ХХ ст.). Перші спроби опубліковані в неіснуючому нині журналі "Na przełaj" ("Навпростець"). У 80-ті здобула численні премії на поетичних конкурсах. Перший роман "Голодна кішка" видано 2000 року. У 2001 вийшов роман "Приватна територія", у 2002 "Провінція", "Гобелен" та "Буба". У 2003 "Угору річкою", у 2004 "Блакитний автобус", у 2005 - книжка "Думчики". Авторка романів "Пушка" та "Буба - мертвий сезон".

Декілька книжок здобули престижні нагороди: книгу "Приватна територія" названо найжіночнішим романом Б. Космовської, у 2001 вона перемогла на літературному конкурсі "Щоденник польської Бриджит Джонс", організованому видавництвом "Zysk i S-ka", приносячи авторці популярність. Роман опинився у Списку бестселерів А. Ростоцького, який публікує газета "Rzeczpospolita". "Буба" у 2002 отримала головну премію на загальнопольському конкурсі романів для дітей та юнацтва, який проходив під назвою "Повір у силу фантазії", організованому видавництвами "Муза" та "Медіа Родина". Книжка "Позолочена рибка" здобула літературну премію Книга Року 2007, засновану польською філією IBBY (International Board on Books for Young People) та отримала першу премію на Літературному конкурсі ім. Астрід Ліндгрен, організованому Фондом ABCXXI - "Уся Польща читає дітям" під патронатом міністра культури та національної спадщини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Барбара Космовська: Люблю Львів, люблю львівських читачів...

# data[].attributes.attachment_link.description
Польська письменниця Барбара Космовська цьогоріч стала спеціальним гостем Львівського міжнародного дитячого фестивалю, до якого видавництво "Урбіно" підготувало вже третій український переклад письменниці - роман "Позолочена рибка". Авторка радо ставила автографи на двох попередніх своїх книжках "Буба" та "Буба: мертвий сезон" - про дівчинку-підлітка, яка полюбилася не тільки молоді, а й доросл...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Барбара Космовська ( пол. Barbara Kosmowska; , Битів, Поморське воєводство) - відома польська письменниця, поетеса, літературознавець, пише твори та створює радіопередачі для дітей та підлітків, авторка роману "Українка" ( 2011).

Барбара Космовська народилась 24 січня 1958 року в Поморському воєводстві в родині музикантів. Після закінчення школи, деякий час працювала на заводі в Битові. Закінчила Гданський університет. Працювала вчителькою польської мови. У 1999 - захистила кандидатську дисертацію на тему "Між дитинством і дорослим життям. Про романи Зофії Урбановської". Дисертаційна робота стосувалася польської літератури періоду позитивізму й була відзначена дипломом Summa cum laude ("За найкращу роботу").

Працює на кафедрі історії літератури романтизму й позитивізму в Поморській академії (Слупськ). Її наукові зацікавлення - передусім література позитивізму та дитяча й молодіжна література (співпрацює із журналом "Гуллівер" ( пол. Guliwer), присвячений цій проблематиці).

Депутат міської ради в Битові.

Літературний дебют припав на роки навчання в ліцеї ( 1970-ті роки). Перші спроби опубліковані в журналі "Навпростець" ( пол. Na Przełaj). У 1980-ті здобула численні премії на поетичних конкурсах.

Дебютний роман - "Голодна кицька" ( пол. "Głodna kotka") ( 2000). Наступні романи: "Приватна територія" ( 2001), "Провінція", "Гобелен" та " Буба [Архівовано 18 червня 2020 у Wayback Machine.]" (всі 2002), "Угору річкою" ( 2003), "Блакитний автобус" ( 2004). Авторка книжки "Думчики" ( 2005), романів "Бляшанка" та " Буба - мертвий сезон [Архівовано 18 червня 2020 у Wayback Machine.]", " Samotni. com [Архівовано 17 червня 2020 у Wayback Machine.]" ( пол. "Samotni. pl"). Взірцями у творчості для Космовської є Марк Твен, який має велетенське почуття гумору, польський письменник Корнель Макушинський і "Оскар і рожева пані" Емануеля Шмітта.

У 2002 році Барбара Космовська написала роман "Буба" про дівчину, яка не слідує за новомодними тенденціями. Вона нагадує дівчину із сусідньої вулиці чи однокласницю. У Буби немає вибору, через інфантильність дорослих героїв їй доводиться робити для своєї родини все можливе, при цьому часто переймаючи на себе роль власних батьків. В образі героїні зібрані докупи дівчачі риси, багато в чому вона нагадує авторку.

Роман "Позолочена рибка" Космовська писала на літературний конкурс, організований Фондом "Уся Польща читає дітям". За задумом авторки це мала бути незвичайна історія, проблема, яка хвилює не лише молодь, а й усіх людей. Книжка розповідає про ситуацію, коли в житті героїні дрібні негаразди перестають важити більше, ніж те, що насправді є важливим і болісним. Дорослішання Аліції, складний вибір, намагання протистояти проблемам - головні теми "Позолоченої рибки". Створюючи роман, Барбара Космовська читала багато психологічних статей про жаль при ???

Письменниця у творах намагається бути щирою, не боїться на сторінках своїх книжок говорити про складні та болючі речі - розлучення батьків, смерть близької людини, анорексію, першу закоханість, проблеми з алкоголем, бідність і т. ін.. Авторка впевнена, що розуміння світу підлітків, пам'ять про власну молодість і особисті помилки - той спільний "простір", що зближує письменника та юних читачів. Барбара Космовська пише про стосунки та кризу в родині з погляду дитини, підлітка, про перше кохання і розчарування, про комплекси і дружбу, про переживання через хворобу близької людини і втрату. Вона змальовує героїв з симпатією і розумінням, часто - з гумором.

Барбара Космовська також є авторкою радіоспектаклів для дітей і юнацтва.

Повість "Українка"

"Українка" - повість для дорослого читача. У ній подано кілька жіночих історій. Космовська розповідає про жінок, які живуть у Львові, в Дрогобичі. Історії поєднує в одну канву доля головної героїні Іванки. Іванка їде у Польщу працювати, але там їй не дуже щастить. Іванка стає жертвою непорозумінь, браку комунікації. Її не розуміють в Польщі, і вона мусить давати собі раду.

Три книжки письменниці в українському перекладі Божени Антоняк побачили світ у львівському видавництві "Урбіно". Це романи "Буба", "Буба: мертвий сезон" і "Позолочена рибка".

Барбара Космовська не раз зустрічалася з українськими читачами. У 2011 році письменниця була почесним гостем Львівського міжнародного дитячого фестивалю, а в 2012 році - спеціальним гостем цього ж фестивалю. У Львові письменниця презентувала український переклад "Позолоченої рибки" - роману для підлітків, у якому авторка делікатно розкриває тему втрати близької людини.

"Буба" (Львів: Урбіно, 2010), переклала Божена Антоняк

"Буба. Мертвий сезон" (Львів: Урбіно, 2011), переклала Божена Антоняк

"Позолочена рибка" (Львів: Урбіно, 2012), переклала Божена Антоняк

"Samotni. com" [Архівовано 17 червня 2020 у Wayback Machine.] (Харків: Школа (видавництво, Харків), 2017), переклав Ігор Андрущенко

"Буба [Архівовано 18 червня 2020 у Wayback Machine.]" (Харків: Школа (видавництво, Харків)

Декілька книжок здобули престижні нагороди: книгу "Приватна територія" названо найжіночнішим романом Б.Космовської

2001 - перемогла в літературному конкурсі "Щоденник польської Бриджит Джонс", організованому видавництвом Zysk i S-ka, приносячи авторці популярність. Роман опинився у Списку бестселерів А.Ростоцького, який публікує газета Rzeczpospolita.

2002 - роман про шістнадцятирічну дівчинку Бубу, яка носить джинси і мартенси, любить слухати класичну музику та грати у бридж, посів перше місце у загальнопольському конкурсі романів для дітей та юнацтва "Повір у силу фантазії", організованому видавництвами "Муза" та "Медіа Родина".

2007 - книжка "Позолочена рибка" здобула літературну премію Книга Року, засновану польською філією (International Board on Books for Young People) та отримала першу премію на Літературному конкурсі ім. Астрід Ліндгрен, організованому Фондом - "Уся Польща читає дітям" під патронатом Міністра культури та національної спадщини.

"Українка"

Романи про Бубу

Волкова Ю. Система уроків за твором Барбари Космовської// Зарубіжна література в школах України, 2016 р., № 7,8

Дуняшенко Н. Хто допоможе дівчинці-підлітку пережити непрості життєві моменти? (За романом Барбари Космовської)// Зарубіжна література в школах України, 2016 р., № 7,8

# data[].attributes.attachment_link.title
Барбара Космовська - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Барбара Космовська ( пол. Barbara Kosmowska; , Битів, Поморське воєводство) - відома польська письменниця, поетеса, літературознавець, пише твори та створює радіопередачі для дітей та підлітків, авторка роману "Українка" ( 2011). Барбара Космовська народилась 24 січня 1958 року в Поморському воєводстві в родині музикантів. Після закінчення школи, деякий час працювала на заводі в Битові.