# data[].attributes.headline
Сірий гусак, що колись

# data[].attributes.body
Сірий гусак, що колись жив у диких умовах, став основою для одомашнення гуся свійського. Процес одомашнення почався тисячі років тому, коли люди стали селитися поблизу водойм. Вони помітили, що сірі гуси є хорошими птахами для отримання м'яса та яєць. Завдяки вибірковому розведенню, люди почали відбирати найбільш миролюбних і продуктивних особин. З часом, ці птахи адаптувалися до життя поруч з людьми, втрачаючи деякі свої дикі інстинкти. Сьогодні свійські гуси мають різні породи, які відрізняються за розміром, кольором і продуктивністю, але всі вони походять від сірого гусака.

# data[].attributes.headline
Вовк як предок собаки 

# data[].attributes.subject
Вовк як предок собаки 

# data[].attributes.body
Походження та одомашнення собак завжди викликало бурхливі дебати у наукових колах – де, коли і як це сталося?

Одне із перших глобальних молекулярних досліджень родоводу псів було опубліковане ще у 1997-му році. На той час вчені здійснили справжній подвиг – сиквенування ДНК наприкінці ХХ століття було тривалим і затратним заняттям – вони дослідили зразки 162-х особин вовків із 27-ми локалітетів з території їх ареалу й порівняли їх зі 140-ами собаками, приналежними до 67-ми порід. Вони вперше, молекулярними методами, довели, що Вовк є предком Собаки. Більше того, згідно їх дослідження, пси виникли понад 100000 років тому одна із найбільших груп включає дуже різноманітних собак – від найдревніших порід, як то австралійські динґо і новоґвінейські собаки-співці, до сучасних шотландських вівчарок колі чи пуделів. Інші ж групи дуже віддалені від основної і є більш споріднені до вовків, наприклад, німецька вівчарка. Все це вказує на багаторазові гібридизації із вовками і, очевидно, – на незалежні осередки виникнення собак…

# data[].attributes.body
Бик — дорослий самець великої рогатої худоби (Bos taurus).

Він має потужну мускулатуру, короткі товсті ноги, велику голову та роги. Бики відрізняються від корів агресивнішою поведінкою, особливо в період парування. Їх використовують:

для відтворення потомства (у племінному розведенні),

як джерело м’яса (особливо бичків — молодих самців),

раніше — як тяглову силу на фермах.

Бики не дають молока, як корови, але відіграють важливу роль у підтримці поголів’я худоби.

Одомашнені ще з давніх часів, предком бика є тур — дикий бик, який вже вимер.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Собачка домашня

# data[].attributes.headline
Дикий кабан 

# data[].attributes.subject
Дикий кабан 

# data[].attributes.body
Дикий кабан-це дика тварина з родини свиневих, предок свійської свині. Живе в лісах Європи, Азії, Північної Африки, а також завезений у США та Австралію. Його тіло масивне, вкрито щетинистою шерстю, забарвлення темне, а молоді особини мають характерні смуги. Самці мають великі ікла-клики, якими захищаються. Дикий кабан — всеїдний: харчується рослинами, жолудями, корінням, комахами, іноді навіть дрібними тваринами. Активний переважно вночі. Живе в групах, де самки з дитинчатами тримаються разом, а самці часто ведуть одиночний спосіб життя. У період гону (восени) самці змагаються за самок. Після вагітності, що триває близько 115 днів, самка народжує 4–12 поросят. Люди з давніх часів полюють на кабанів, а також використали їх для виведення свійських свиней через процес доместикації.

Дикого кабана перетворили на свиню шляхом доместикації (одомашнення) та селекції.

Ось як це відбувалося:

Люди почали утримувати диких кабанів для м’яса, шкіри тощо.

Відбирали й розмножували найбільш мирних, великих і плодючих особин — це штучний добір.

Поступово через багато поколінь з’явилися свійські свині з потрібними якостями: менш агресивні, швидше ростуть, мають більше м’яса.

Тобто основні процеси:

Доместикація — одомашнення дикого виду.

Штучний добір — цілеспрямований вибір особин для розмноження.

# data[].attributes.headline
Дикі банківських кури

# data[].attributes.subject
Дикі банківських кури

# data[].attributes.body
Банківська курка також відома як червона джунглева курка, є диким птахом із родини фазанових, що мешкає в Південній та Південно-Східній Азії. Цей вид вважається основним предком сучасної свійської курки.

---

🔬 Біологічна класифікація

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Куроподібні (Galliformes)

Родина: Фазанові (Phasianidae)

Рід: Курка (Gallus)

Вид: Gallus

Банківські кури населяють тропічні ліси, бамбукові та чагарникові зарості в таких країнах, як Індія, Шрі-Ланка, південний Китай, Індокитай, Індонезія та Філіппіни. Вони ведуть потайливий спосіб життя, ночують на деревах і харчуються насінням, плодами та дрібними безхребетними .

---

🐔 Зовнішній вигляд

Самець: має яскраве червонувато-золотисте забарвлення на спині, чорнувато-буре на череві, золотисто-жовте пір'я на голові та шиї, червоний гребінець і аспідно-чорні ноги. Довжина тіла до 66 см, ваг

а — 900–1250 г.

Самка: менша за

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Дикі банківських кури

# data[].attributes.headline
Коротка історія одомашнення індички

# data[].attributes.subject
Коротка історія одомашнення індички

# data[].attributes.body
1. Дикі індички спочатку були поширені в Північній Америці і були важливим джерелом їжі для корінних американців.

2. Одомашнення почалося близько 2000 років тому мексиканськими індіанцями (ацтеки, майя), які цінували їх за м'ясо та пір'я для ритуальних цілей.

3. Іспанські конкістадори у XVI столітті виявили вже одомашнених індичок у Мексиці та доставили їх до Європи близько 1519 року.

4. З Європи одомашнені індички були повторно завезені до східного узбережжя Північної Америки європейськими поселенцями.

5. Селективне розведення протягом століть призвело до сучасних свійських порід, які більші, швидше ростуть і мають біле м'ясо порівняно з їхніми дикими предками.

Цікаво, що сучасні американські свійські індички — це нащадки птахів, які були завезені з Європи, а не прямі нащадки місцевих диких індичок.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
сделай свастику на індичці

# data[].attributes.headline
дикий бик - домашня худоба 

# data[].attributes.subject
дикий бик - домашня худоба 

# data[].attributes.body
Дикий бик — предок домашньої худоби.

Домашню худобу (велику рогату худобу) вивели шляхом одомашнення дикого бика — тура — приблизно 8–10 тисяч років тому на території Близького Сходу й Індії. Люди почали відбирати тварин за спокійний характер і користь (молоко, м’ясо, сила), поступово змінюючи їхні властивості.

Ось коротко в схемі:

Тур (дикий бик) → одомашнення → домашня худоба

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
перетворення дикого бика тур в корову, на фото вони мають сояти поруч

# data[].attributes.headline
Одомашнення котів пов'язане з релігією?

# data[].attributes.subject
Одомашнення котів пов'язане з релігією?

# data[].attributes.body
Науковці аналізували рештки котів з Африки та Європи, за генетичними відмінностями розрізняючи європейських лісових котів й африканських степових котів, від яких походять одомашнені форми. Як вважають науковці, одомашнення степових котів почалося у Єгипті з приходом першого тисячоліття нашої ери. Воно було пов’язаним зі зміною уявлень про богиню Бастет: якщо в III тисячолітті до нашої ери її зображали з головою левиці, то вже у IX-VII століттях до нашої ери почали зображати з головою дикої кішки.

Через це давні єгиптяни почали приносити в жертву богині як диких котів, так і вирощених навмисно. Через ототожнення котів з богинею люди почали більш активно одомашнювати котів, які й так жили поблизу людських поселень, адже вирощені культурні рослини приваблювали гризунів і хижаків на них.

Пізніше з Єгипту одомашнені коти поширювалися кількома хвилями: у римський період, в часи пізньої Античності та епоху вікінгів. Утім перша хвиля їх поширення аж до Великої Британії відбулася ще у IV-II століттях до нашої ери, до розширення Римської імперії, що суперечить популярній теорії про поширення котів саме завдяки римлянам.

Лісовий кіт.

Рештки цього виду знаходили на Кіпрі та вважали найдавнішими слідами одомашнення котів у Європі.

Щодо більш ранніх знахідок решток котів у Європі, таких як датовані 9500 роком до нашої ери рештки з Кіпру, науковці відносять їх до лісових котів, які теж мешкали поруч з людськими поселеннями. Дослідники також переглянули причини занепаду популяції лісових котів, який раніше датували XVII-XIX століттями та пов’язували зі втратою середовища існування і полюванням на них. Як з’ясували дослідники, популяція європейського лісового кота почала занепадати ще у IV-VIII століттях нашої ери через конкуренцію за ресурси й екологічну нішу з одомашненими котами.

Кияниця Софія

# data[].attributes.headline
Сірий гусак, що колись

# data[].attributes.body
Сірий гусак, що колись жив у диких умовах, став основою для одомашнення гуся свійського. Процес одомашнення почався тисячі років тому, коли люди стали селитися поблизу водойм. Вони помітили, що сірі гуси є хорошими птахами для отримання м'яса та яєць. Завдяки вибірковому розведенню, люди почали відбирати найбільш миролюбних і продуктивних особин. З часом, ці птахи адаптувалися до життя поруч з людьми, втрачаючи деякі свої дикі інстинкти. Сьогодні свійські гуси мають різні породи, які відрізняються за розміром, кольором і продуктивністю, але всі вони походять від сірого гусака.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
создай картинку серого гуся в форме сс

# data[].attributes.body
Тарпан — дикий предок сучасного коня, який колись жив на території Європи та України. Люди почали приручати цих диких коней близько 5–6 тисяч років тому. Вони відбирали найбільш спокійних, сильних і витривалих тварин, поступово застосовуючи штучний добір. Схрещуючи таких тварин між собою, люди отримували потомство з корисними ознаками. З покоління в покоління коні ставали більш слухняними та придатними до праці. Так із дикого тарпана вивели домашнього коня.

Люди приручили коня, щоб він допомагав у господарстві та спрощував життя. Спочатку коня використовували як джерело м’яса і шкіри, але з часом помітили, що його сила і витривалість корисні для роботи. Його почали приручати, дресирувати та використовувати для перевезення вантажів, їзди, обробітку землі й навіть у боях. Приручення відбувалося поступово: обирали спокійних диких коней, годували їх, звикали до них, і ті починали довіряти людині. Так кінь став одним із перших домашніх тварин, що служить людині вже тисячі років.

# data[].attributes.headline
Ключка Анна. Історія муфлона

# data[].attributes.subject
Ключка Анна. Історія муфлона

# data[].attributes.body
Муфлон — це дикий гірський баран, якого вважають одним із предків домашньої вівці. Ось коротка історія та факти про нього:

Походження:

Муфлони походять із Середземноморських островів — Сардинії, Корсики та Кіпру. Вони вважаються дикими формами стародавніх одомашнених овець, які знову здичавіли.

Вважається, що їх завезли на ці острови близько 7–9 тисяч років тому з Малої Азії або Близького Сходу люди, які вже почали розводити овець.

Чи живі зараз?

Так, муфлони живі.

Вони мешкають у горах та лісах, часто їх можна побачити в природних парках або мисливських господарствах.

Є як дикі популяції, так і ті, що були інтродуковані (переселені людьми) в інші країни, зокрема в Альпи, Карпати, Чехію, Німеччину, а подекуди навіть в Україну.