# data[].attributes.headline
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.subject
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.attachment_link.title
N. Vitkutė (VDU klasikinio ugdymo licėjus)

# data[].attributes.headline
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.subject
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.attachment_link.title
Auksė Darulytė (VDU klasikinio ugdymo licėjus)

# data[].attributes.headline
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.subject
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.headline
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.subject
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.headline
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.subject
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.headline
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.subject
Vytauto Didžiojo universiteto klasikinio ugdymo licėjus

# data[].attributes.headline
Kauno Petrašiūnų progimnazija, Atėnė  Bagdonavičiūtė, Jonas Ąžuolas Draugelis

# data[].attributes.subject
Kauno Petrašiūnų progimnazija, Atėnė  Bagdonavičiūtė, Jonas Ąžuolas Draugelis

# data[].attributes.body
Patyčios – tai tyčinis ir pasikartojantis žmogaus žeminimas, skaudinimas ar išjuokimas. Tai gali būti žodžiai (įžeidinėjimai, pravardžiavimas), veiksmai (stumdymas, daiktų gadinimas) arba net ignoravimas ir atstūmimas. Patyčios gali vykti gyvai arba internete (kibernetinės patyčios).

Patyčių pasekmės yra labai rimtos. Vaikas, kuris patiria patyčias, gali jaustis liūdnas, vienišas, prarasti pasitikėjimą savimi. Kartais atsiranda baimė eiti į mokyklą, blogėja mokymosi rezultatai. Ilgainiui tai gali sukelti net depresiją ar stiprų nerimą. Patyčios kenkia ne tik aukai, bet ir tiems, kurie tyčiojasi – jie gali priprasti prie netinkamo elgesio ir turėti problemų ateityje.
Pvz. klasėje yra berniukas, kuris visada tyčiojasi iš kito mokinio dėl jo išvaizdos. Jis jį vadina pravardėmis, o kiti vaikai kartais juokiasi. Svarbu, kad kažkas iš klasės pasakytų „stop“ ir nepritartų patyčioms. Nukentėjęs mokinys gali kreiptis į mokytoją ar tėvus. Mokytojas gali surengti pokalbį klasėje apie pagarbą ir nustatyti aiškias taisykles. Arba dar vienas pvz.: Mergaitė gauna piktas žinutes socialiniuose tinkluose – kažkas ją įžeidinėja ir skleidžia gandus. Manau, ji neturėtų atsakinėti į žinutes, o išsaugoti įrodymus ir pranešti suaugusiam žmogui. Taip pat galima užblokuoti skriaudėją ir pranešti apie netinkamą elgesį platformoje.

Sėkmės istorija: Vienoje klasėje mokinys ilgai kentė patyčias, bet vieną dieną jis pasikalbėjo su mokyklos psichologe. Kartu jie sugalvojo planą – klasėje buvo surengta diskusija apie patyčias, o keli bendraklasiai nusprendė jį palaikyti. Pamažu situacija pasikeitė: patyčios liovėsi, klasė tapo draugiškesnė, o tas mokinys įgavo daugiau pasitikėjimo savimi ir net susirado naujų draugų.

# data[].attributes.headline
Aronas Riabko (3B klasė), Kauno Jurgio Dobkevičiaus progimnazija

# data[].attributes.subject
Aronas Riabko (3B klasė), Kauno Jurgio Dobkevičiaus progimnazija

# data[].attributes.headline
Jurgis Mikelskas (3B klasė), Kauno Jurgio Dobkevičiaus progimnazija

# data[].attributes.subject
Jurgis Mikelskas (3B klasė), Kauno Jurgio Dobkevičiaus progimnazija

# data[].attributes.headline
Kauno Tado Ivanausko progimnazija, 3c kl. mok. Dorotėja

# data[].attributes.subject
Kauno Tado Ivanausko progimnazija, 3c kl. mok. Dorotėja

# data[].attributes.headline
Vygailė Kasparaitytė (2B klasė), Kauno Jurgio Dobkevičiaus progimnazija

# data[].attributes.subject
Vygailė Kasparaitytė (2B klasė), Kauno Jurgio Dobkevičiaus progimnazija

# data[].attributes.body
Dauguma žmonių patiria patyčias. Jos niekada ne dingo, tik keičia formas. Tačiau turime būti stiprūs, net jei dalykai būna labai sunkūs ir atrodo, kad nėra jokios išeities. Bus langas, kuris atsivers į tą šviesųjį kelią. Juk tunelio gale visada būna šviesa. Tikėk ja. ❤️

# data[].attributes.body
Prisiminkite, kad draugystė prasideda nuo komplimentų ir draugiškumo. Nedarykite senamadiškos klaidos — patyčios iš žmogaus, kuris tau patinka. Šiais laikais tai neaktualu ir nepagarbu. Būkite malonus vienas su kitu ir nepamirškite: draugystė — stipriausias ginklas prieš patyčias.

# data[].attributes.headline
Kauno “Vyturio” gimnazijos Ib mokinės Rusnė, Melita, Gerda.

# data[].attributes.subject
Kauno “Vyturio” gimnazijos Ib mokinės Rusnė, Melita, Gerda.

# data[].attributes.body
Ką daryti kaip susiduri su patyčiomis?

a) Pasikalbėk su kažkuo kuo pasitiki.

b) Ignoruok ir nueik šalin.

c) Pasakyk mokytojui ar tėvams.

d) Būk su draugais.

e) Pasitikėk savimi.

f) Paprašyk pagalbos.

g) Stenkis išlikti ramus.

Prisimink, kad tai ne tavo kaltė!

# data[].attributes.body
Patyčios tai labai skaudi patirtis, kurią, deja, teko patirti ir man. Iš pradžių viskas atrodė kaip paprasti juokeliai ar pravardės, bet laikui bėgant tie žodžiai pradėjo labai skaudinti. Kartais jausdavausi liūdna, vieniša ir nesuprasta. Net būdavo dienų, kai nesinorėdavo eiti į mokyklą, nes bijodavau vėl išgirsti skaudžius komentarus.

Kai žmogus patiria patyčias, jis gali pradėti abejoti savimi ir galvoti, kad su juo kažkas negerai. Tačiau vėliau supratau, kad problema yra ne manyje, o žmonėse, kurie tyčiojasi iš kitų. Kiekvienas žmogus yra skirtingas ir būtent tai daro mus ypatingus.

Man labai padėjo artimųjų ir draugų palaikymas. Supratau, kad svarbu apie tai kalbėti ir nebijoti paprašyti pagalbos. Niekas neturi kentėti vienas.

Tikiu, kad mokykloje turėtų būti daugiau pagarbos ir supratimo. Jeigu visi būtume draugiškesni ir palaikytume vieni kitus, patyčių būtų daug mažiau, o visi galėtume jaustis saugiau.

# data[].attributes.body
Mokykloje pamačiau, kaip iš vieno mokinio buvo tyčiojamasi. Iš pradžių nežinojau, ką daryti, bet nusprendžiau jį palaikyti ir pradėjau su juo kalbėtis. Kai jis pamatė, kad nėra vienas, patyčios greitai baigėsi.

Ši patirtis man parodė, kad net mažas palaikymas gali daug pakeisti. Jei mes palaikome vieni kitus, patyčių gali būti daug mažiau

# data[].attributes.body
Mano sėkmės istorija

Aš pati nesu patyrusi patyčių, tačiau esu mačiusi, kaip jos skaudina kitus. Kartais mokykloje mokiniai juokiasi iš kitų dėl jų išvaizdos, pomėgių ar klaidų. Matyti tai nėra lengva, nes supranti, kad žmogui gali būti labai skaudu.

Vieną kartą pamačiau, kaip keli mokiniai juokėsi iš vieno mokinio. Aš nusprendžiau nelikti abejinga – pasakiau, kad taip elgtis nėra gražu, ir pakviečiau jį pabūti kartu su mumis. Nors tai atrodė mažas dalykas, jam tai buvo labai svarbu.

Tą dieną supratau, kad net maži veiksmai gali padėti sustabdyti patyčias. Kartais užtenka vieno žmogaus, kuris parodo gerumą ir palaikymą.

Mano sėkmės istorija yra apie tai, kad kiekviena iš mūsų gali prisidėti prie geresnės ir draugiškesnės mokyklos. Jei matome patyčias, neturime tylėti – galime padėti ir palaikyti vieni kitus.

# data[].attributes.body
Aš esu paauglė ir mokykloje esu mačiusi patyčių. Kartą pastebėjau, kad iš vienos merginos klasėje pradėjo šaipytis keli mokiniai – juokėsi iš jos drabužių ir kartais ją ignoruodavo. Man buvo labai nesmagu tai matyti, nes galvojau, kaip ji turi jaustis.

Vieną dieną nusprendžiau jos nepalikti vienos. Per pertrauką priėjau prie jos, pradėjome kalbėtis ir kartu praleidome laiką. Vėliau dar kelios mano draugės taip pat pradėjo su ja bendrauti. Kai ji nebebuvo viena, patyčių tapo daug mažiau.

Jeigu kas nors dar pasakydavo ką nors nemalonaus, mes pasakydavome, kad taip elgtis nėra gerai. Jei reikėtų, būtume pasakę ir mokytojai. Manau, kad svarbiausia yra nebūti abejingam ir palaikyti kitą žmogų.

Ši patirtis man parodė, kad net mažas dalykas – kaip paprastas pokalbis ar draugystė – gali labai padėti kitam žmogui ir sumažinti patyčias.

# data[].attributes.headline
Kauno ,,Vyturio’’ gimnazija Gerda Brigita Ariele Ic

# data[].attributes.subject
Kauno ,,Vyturio’’ gimnazija Gerda Brigita Ariele Ic

# data[].attributes.body
Mano sėkmės istorija

Mokykloje svarbu, kad kiekvienas jaustųsi saugus ir priimtas. Kartais klasėje pasitaiko patyčių ar skaudinančių juokų, kurie gali įskaudinti kitus. Tačiau supratome, kad kiekvienas iš mūsų gali prisidėti prie geresnės aplinkos kūrimo.

Pastebėję, kad vienas mokinys dažniau lieka vienas, pradėjome jį kviesti prisijungti prie bendrų veiklų, daugiau bendrauti ir palaikyti. Pamažu klasėje atsirado daugiau draugiškumo, supratimo ir pagarbos.

Ši patirtis parodė, kad net maži geri darbai gali padėti sustabdyti patyčias. Kai palaikome vieni kitus, mokykla tampa vieta, kurioje visi gali jaustis gerai.

# data[].attributes.headline
Kauno Bernardo Brazdžionio mokykla, Liepa Trinkūnaite, 5 b klasė 

# data[].attributes.subject
Kauno Bernardo Brazdžionio mokykla, Liepa Trinkūnaite, 5 b klasė 

# data[].attributes.body
Viena rytą ėjo į mokyklą mergaitė vardu Mantė. Paskui ją pamatė Jogailė ir Ugnė tada jos priėjo prie Mantės. ( Jos susipažino per Rugsėjo 1-aja) Kai priėjo prie Mantės jos tarė :

Nu jo turi valgyt draugužę?

Tada Mantė atsakė:

Aš atsinešiau obuoly ir sausainių .

Jos nuėjo į pamoka ir Mantė irgi nuskubėjo .

Paskui ji atėjo į klasę nuėjo į savo vietą bet

Jogailė pakišo jai koja ir ji nukrito ant žemės visą klasę juokėsi iš jos. O ji liūdna atsisėdo į savo vietą. Bet dvi mergaitės vardu Ema ir Ana nusijuokė jos kaip tik galvojo kokios nemokšos yra Jogailė su Ugne. Per valgio pertrauka priėjo prie Mantės Jogailė su Ugne. Ir jai pasakė :

Nu duok savo sausainius .

Mantė nieko nesakius joms atidavė.

Jai tik liko obuolys . Po to prie jos priėjo Ema ir Ana ir paklausė:

Labas gal norėtum būti draugėmis?

Mantė su šypsena tarė :

Mielai būčiau jūsų drauge.

Nuo to laiko jos yra geriausės draugės.🤗

# data[].attributes.headline
Kauno Bernardo Braždžionio mokykla.  Liepa 5B

# data[].attributes.subject
Kauno Bernardo Braždžionio mokykla.  Liepa 5B

# data[].attributes.body
Išmok apsiginti nuo patyčių. Nebijok pa

sakyti jei iš tavęs tyčiojasi. Jei tai vyksta mokykloje gali pasakyti:

1. Mokytojai

2. Socialinei

3. Pscichologei

Nebijok pranešti apie tai😀

# data[].attributes.headline
Kauno Bernardo Brazdžionio mokykla, Emilijos Voronenkaitės 5b.

# data[].attributes.subject
Kauno Bernardo Brazdžionio mokykla, Emilijos Voronenkaitės 5b.

# data[].attributes.body
Vieną kartą mergaitė Lėja sėdėjo savo suole. Prie jos priėjo dvi mergaitės ir pradėjo iš jos tyčiotis. Jos pradėjo juoktis iš iš jos plaukų ir aprangos. Po to atėjo mergaitė Rugilė kuri sustabdė patyčias,bet neilgam. Po pamokų Lėja ėjo namo,eidama namo ji sutiko tas pačias dvi mergaitės kurios iš jos tyčiojosi anksčiau,jos pradėjo juoktis iš jos ir ją stumdyti,bet po to atėjo jų mokytoja ir jas išsivedė.Patyčios baigėsi.

Nebijok! Sakyk ne patyčioms!!

# data[].attributes.body
„Smeltės“ progimnazijos mokiniai dalinasi savo atrastu receptu. Tikime, kad receptas gali įkvėpti stabdyti patyčias.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Inga, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Inga, 8 kl.

# data[].attributes.body
Ar kada pagalvojote, kodėl vaikai, paaaugliai, net suaugusieji tyčiojasi vieni iš kitų? Apie tai ir papasakosiu.

Mano gyvenimas buvo nuostabus, nepatirdavau patyčių… kol ketvirtos klasės pabaigoje neprasidėjo brendimas ir neatsirado spuogų. Jaučiausi siaubingai. Jūs net neįsisvaiduojate, koks jausmas yra būti tokiai “išskirtinei”, nes klasėje daugiau tokių nebuvo. Bėgant laikui bėrimų daugėjo, jie ryškėjo, kiti vaikai ėmė tai pastebėti ir, žinoma, prasidėjo patyčios. Vieni tik apkalbinėjo, o kiti ,,šaudavo” tiesiai į akis: ,,Tu negraži, nes tu spuoguota!, “Kas tavo veidui? Tai baisu!” Tie žodžiai mane skaudino, aš jaučiausi ,,kitokia”, atrodė, kad gyvenu pasaulyje, kuriame kiti žmonės kaip žmonės, o aš viena tokia bjauri, šlykšti, negraži…

Bet… kiti, nors vėliau, tačiau irgi apsipylė spuogais, tad konkrečiu klausimu patyčios lyg ir baigėsi. Ar to pakaks? Supratau svarbiausią dalyką: mano oda ar kiti trūkumai negali pakeist manęs ir mano mąstymo. Toks požiūris atsirado iš skaudžios asmeninės patirties, bet juo vadovaujuosi gyvendama ir nebesijaučiu nelaiminga.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Supijo, 8 kl. 

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Supijo, 8 kl. 

# data[].attributes.body
Patyčios – tai didelė problema. Jos būna ir fizinės, ir žodinės. Aš savo akimis mačiau, kaip buvo tyčiojamasi iš kiemo draugo. Tas vaikas, pavadinkime jį Niku, išėjo į kiemą su naujai įvertu auskaru ausyje. Berniukui taip elgtis mūsų aplinkoje nelabai būdinga. Tai kiemo vyrukai ėmė vadinti jų „gėjumi“. Ir toks elgesys nebuvo trumpalaikis. Aš klausiausi ir laukiau, kada viskas pasibaigs, bet nesibaigė. Tada nusprendžiau įsikišti, nes buvo nejauku ir negražu. iš pradžių bandžiau ramiai kalbėtis – neklausė, tyčiojosi toliau. Sušukau : „Gana!”- ir visos replikos liovėsi. Netikėjau, kad tiek užteks. Laimingas Nikas, kad niekas nebesikabinėja, o aš supratau, kad reikia būti draugiškiems, tada vieni nuo kitų nekentėsime.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Rita, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Rita, 8 kl.

# data[].attributes.body
Kalbėjimas gali sumenkinti žmogų, gali ir išgelbėti... Kaip gera turėti draugų, kurie padeda nevertindami, ar ukrainietis, ar žydas, ar lenkas, ar turkas esi... Visi esame šios Žemės vaikai.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Tukas, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Tukas, 8 kl.

# data[].attributes.body
Būna, paverčia ne tuo, kuo esi, negalvodami, kaip skauda. Bet kartais atsiveria akys...

# data[].attributes.body
Kiekviena sėkmės istorija savita, įkvepianti. Savąją kartais papasakoju naujiems draugams, bet dažniau prisimenu pati – tada suprantu, kaip stipriai pasikeičiau. Bet apie viską iš pradžių. Kai atėjau į naują mokyklą, septintoje klasėje, jaučiausi pasimetusi tarp žmonių: visi turėjo tarsi savas draugų grupes, norėjau rasti tokią ir aš, bet nedrįsau. Per pertrauką pamačiau dvi mergaites, kurios kalbėjo apie tai, kur eis po pamokų. „Sveikos, nugirdau, kad eisit į kavinę, gal galiu prisijungti?“ – bandžiau užmegzti pokalbį, bet tuoj pasigailėjau. Viena iš jų pažvelgė į mane kaip į didžiausią keistuolę, vilkinčią dar ir savo išsiuvinėtus marškinius , ir tarė: ‘Kodėl tavo marškiniai pilni spalvų? Ar nesi buvusi tikroje parduotuvėje.? “

Norėjau prasmegti į žemę... Tyliai pasitraukusi nuo jų pirmą kartą įvertinau savo stilių. Deja, viskas, ką mačiau žiūrėdama į save iš šalies, buvo ne mano naudai. ... Tai mane labai nervino, bandžiau rengtis labai paprastai, nuobodžiomis spalvomis, kad pritapčiau prie kitų merginų.  Nebenorėjau susirasti draugų, atsiribojau ir troškau tik niekada nebepatirti patyčių. Kartą mane užkalbino mergaitės, kurios buvo savitos, jų apranga skyrėsi iš kitų: spalvomis tryškantys megztiniai, įvairūs, grakščių rankų gaminti papuošalai..  Pasipasakojau, kas nutiko pirmąją dieną mokykloje... Jos nesišaipė, tiesiog nuoširdžiai apkabino ir pasiūlė nekreipti dėmesio ir rengtis, kaip pačiai norisi. Sunkoka buvo išdrįsti vėl būti savimi, bet rizikavau. Ir kaip pavyko! Klasiokai pagyrė už originalumą, širdį glostė komplimentai, o su tomis mergaitėmis tebedraugauju iki šiol.

# data[].attributes.body
Vilniaus lietuvių namai, Kotryna, 8a kl.

Aš esu patyrusi patyčias nuo pirmos klasės iki penktos klasės, tada gyvenau ne Lietuvoje. Mano vienas klasiokas prisikabino prie manęs, ir pradėjo man sakyti įvairius keiksmažodžius, ir tokias nesąmonės, kaip kvaila ir nesąmoninga. Aš viską ignoravau, ir viskas praėjo beveik. Septintoje klasėje taip pat turėjau tokių klasiokų, kurie sukūrė mane šmeižė . Visas šias bėdas man padėjo išspręsti draugai. Pasirinkau nelikti viena, pasipasakoti ir man pavyko.

Būkite stiprūs!

# data[].attributes.body
Vilniaus lietuvių namai, Auksė, 8 kl.

Aš esu patyrusi daug patyčių ir žinau kaip tas stipriai paveikė mane. Nuo 5 kl iki 7 kl iš manęs visada tyčiodavosi klasės berniukai. Kartais prisidėdavo ir mergaitės klasėje. Visada garsiai žemindavo mane, retkarčiais ir bandydavo įbaugint ar net sužeist. Aš visad sau kalbėjau, kad patyčios pasibaigs savaime, bet taip neįvyko. Aš pasisakiau apie tai mokyklos psichologei ir jos man padėjo. Patyčios mažėjo ir 7 klasėje jos jau visiškai pasibaigė. Klasiokai tiesiog nutilo ir vis dar nedrįsta nieko sakyt.

1. Labai rekomenduočiau pranešt mokytojams ar suaugusiems.

2. Neleisti visu tų patyčių žeist tavęs ar įtakot tave.

3. Bandyk surasti užsiėmimų kurie tave pozityviai veiktu ar leistu tau atsipalaiduoti nuo streso ar pykčio.

4. Neatsakyk tuo pačiu, nedaryk jiems ką jie daro tau, nes tas jiems duoda daugiau dėmesio ir įkyrumo.

# data[].attributes.body
Vilniaus lietuvių namai, Isabella, IG klasė

Jei patiri patyčias mokykloje tu privalai:

1. NETYLĖTI

2. NEKENTĖTI

3. TIKĖTI SAVIMI

Kitų nuomonė yra tik jų pačių reikalas. Mokytis neįsileisti į širdį, tai kas skaudina ir pykdo.

# data[].attributes.headline
Kauno Petrašiūnų progimnazija, Urtė Žyprytė, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Kauno Petrašiūnų progimnazija, Urtė Žyprytė, 8 kl.

# data[].attributes.body
Matas buvo tylus ir užsidaręs vaikinas, kuris mėgo piešti. Jo piešimo knygutės visuomet buvo pilnos piešinių bei eskizų – nuo išgalvotų  būtybių iki portretų. Tačiau mokykloje jis nebuvo žinomas kaip vienas iš populiarų vaikinų, jį laikė patyčių auka.

Viskas prasidėjo nuo mažų užgauliojimų – „Ei, menininke, kodėl nesugebi nusipiešti sau draugų?“, „Galėtum bent kartą pastovėti už save!“. Bet laikui bėgant žodžiai virto piktais juokais, o juokai – į kasdienybę pavirtusiomis patyčiomis. Matas dažnai rasdavo suplėšytus savo piešinius šiukšliadėžėse po to, kai klasiokai slapčia įsisukdavo į jo kuprinę arba prie spintelės priklijuotų lapų su įžeidžiančiais žodžiais ar jį pamėgdžiojančiomis karikatūromis. Vieną dieną kažkas norėdamas pasityčioti iš Mato, sulaužė jo brangiausius pieštukus. Tai išvydęs Matas tiesiog palūžo – jam buvo gana.

Jis nekalbėjo apie tai nei tėvams, nei mokytojams. Galbūt bijojo, kad bus dar blogiau. Gal jautėsi kaltas, kad yra toks, koks yra. Bet po tokio įvykio viskas pasikeitė.

Berniukas kaip visada sulaukė didžiulę dozę patyčių iš jo bendraklasių, bet šį kartą į jų patyčias jis atsakė. Visi nustebo girdėdami Matą kalbantį už save. Matas kunkuliavo pykčiu, išliejo visa savo pyktį žodžiais ant prie jo kibusių bendraamžių. Jų veidai buvo nustebę, gal šiek tiek ir prisibijantys Mato tolimesnių veiksmų. Mato žodžiai paveikė patyčių kurstytojus ir jie aprimo, daugiau jam nieko nesakė ir atsitraukė.

Kai kurie vaikai suprato, kaip jų elgesys ir bendravimas galėjo paveikti Matą ir nuo tos dienos patyčios pradėjo mažėti tarp visų mokyklos mokinių, įskaitant ir Matą. Matas pamažu pradėjo pasitikėti savimi ir savo jėgomis. Jis net pradėjo dalintis savo piešiniais su bendraminčiais, klasiokais, o vieną dieną jo darbai buvo pakabinti mokyklos koridoriuje.

Patyčios paliko randą, bet Matas suprato vieną svarbų dalyką – tylėti nėra gerai. Kalbėti apie sunkumus ir ieškoti pagalbos nėra silpnybė, bet drąsa.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, 8 kl, Samanta 

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, 8 kl, Samanta 

# data[].attributes.body
Ar patyčios paveikia arba pakeičia žmonių požiūrį į gyvenimą..? Kai kuriuos tai pastripina, bet ir kitus tai labai paveikia ir nuveda iki to blogojo lygio. Niekada nenorėčiau sukelti patyčias, nes žinau tą jausmą, nes aš buvau patyčiu auka kelis metus. Tai noriu pakalbėti apie tai ir papasakoti apie savo situaciją.

Atėjus į naują mokyklą kuri buvo visiškai kitokia nei mano senoji, joje buvo 300 mokinių man tai atrodė daug, nes mokiausi kur buvo maždaug tik 100. Buvo labai baisu, nes pradėjau pajausti kas yra per dalykas patyčios. Klasiokai mane priėmė, bet kiti mokyklos mokiniai rasdavo progą tai pakišti koją, kad nukrisčiau, ar pastumti ir sušaukti, kad aš baisi, kaip aš atrodau ir taip toliau. Bandydavau į tai nekreipti dėmesio, bet tai būdavo labai sunku, nes buvau vieniša, klasiokai nelabai padėdavo tokiose situacijose. Grįždavau namo apsiverkus sakydavau "nenoriu aš ten grįšti iš manęs tyčiojasi, mane apkalbinėja.." Jaučiuosi kaip liepsnojanti žvakė audroje... Po metų patyčios visai nurimo, ir per tą laiką sugebėjau kažkaip susirasti draugų. Jie mane apsaugodavo ir dėlto patyčios nustojo, nes pamatė, kad aš nebe viena. Jie visada man pakartodavo kokia aš nuostabi esu ir, kad patyčios būna dėlto, kad nėra ką veikti, arba dėl kažko pavydi.

Esu labai dėkinga savo draugams kurie net dabar su manimi ir, kad grąžino, mano šypseną ir dar kartą spindėti kaip saulei po vasaros lietaus. Visi turi turėti artimą žmogų kuris atsiras ir padės viską išspręsti. Tai tokia mano istorija, o mane tai labai pastripino, tikiuosi taip ir toliau bus ir ne užges mano ta stebuklingoji liepsnelė.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Vajus, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Vajus, 8 kl.

# data[].attributes.body
Penki priesakai, kad būtum laimingas

1.       Nebijok, stiprink pasitikėjimą savimi, nes skriaudėjai nemėgsta stipresnių arba neįdomių jiems.

2.       Neatsakyk pykčiu, nes tai sukelia juoką aplinkiniams, įaudrina skriaudėjus, didėja patyčių srautas.

3.       Ieškok palaikymo: pasikalbėk su draugais, mokytojais, tėvais ir kitais suaugusiais, kurie gali padėti. Nesislėpk, nes vienas būdamas dažniau tapsi patyčių taikiniu.

4.       Blokuok internetines patyčias, neatsakinėk į replikas ir komentarus, priešingu atveju skatini tęsti patyčias.

5.       Rask mėgstamų užsiėmimų ir veiklų, tai padeda sustiprinti pasitikėjimą savimi ir surasti bendraminčių.

Jei iš pirmo karto nepavyko suvaldyti skriaudikų ir nusiraminti, pakartok viską IŠ PRADŽIŲ. SĖKMĖS!

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Ilzė, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Ilzė, 8 kl.

# data[].attributes.body
Kaip jaustumėtės, jei kasdien girdėtumėte įžeidžiamus žodžius apie save? Nemanau, kad labai patiktų – niekas nenori girdėti skaudžių žodžių. Taigi aš jums papasakosiu savo sėkmės istoriją, kaip išvengiau patyčių. Patekau septintoje klasėje į silpnesnį pogrupį, kur mokytis motyvacijos mažai, kai kas ramesnis, kai kas nespėja, kai kas nepajėgia. O pamokos būdavo labai triukšmingos. Dviem klasiokams užkliuvo mano svoris. Iš pradžių nereagavau, maniau, pakalbės, nusibos  ir praeis... Bet ne. Tada pradėjau atsikirtinėti į jų pašaipas, tačiau veltui – nepadėjo, o berniukai dar labiau įsismarkavo, juolab, kad dėmesio ir palaikymo iš kitų gaudavo daug. Tyčiojosi kasdien, man tapo labai  sunku eiti į mokyklą, pradėjau nebevalgyti net visą dieną, galvodama, kad taip bent kiek suplonėsiu ir būsiu graži... Viskas pasikeitė po metų, kai perkėlė į kitą grupę, nors labai bijojau, kad vėl viskas kartosis... Tačiau pasirodė, kad baimė buvo nereikalinga – šioje klasėje jaučiuosi gerai, vaikai draugiški, aprimau ir stengiuosi anų – buvusių klasiokų- nesusitikti ir nebendrauti.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Pranas, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Pranas, 8 kl.

# data[].attributes.body
Esu patyręs nemažai patyčių mokykloje, jos buvo ne tik fizinės, bet ir psichologinės. Dažniausiai tyčiojamasi žodžiais, tai yra sunku kontroliuoti, o srautas gali didėti, nes ir kiti ima jungtis į besityčiojančiųjų  grupę. Galima suvaldyti patyčias giriant, ne peikiant nuskriaustąjį. Pačiam skriaudžiamajam geriau tuo atveju patylėti, nes bandymas atsirevanšuoti dažnai sukelia dar didesnes patyčias. Įdomumą kelia ir tai, kaip reaguoja skriaudžiamas vaikas: jei jis netyli, pabaiga gali būti ištęsta ir skaudi, kartais prisireikia ir psichologo. Jie pavyksta susivaldyti ir nepasiduoti provokacijoms, tada tampi neįdomus, ir tiesiog nuo tavęs pasitraukia. Man pavyko susivaldyti, nesivelti į jų pasiūlytą žaidimą, todėl tapęs jiems neįdomus aš gyvenu ramiai ir galiu savo patirtimi dalintis su kitais.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Avilina, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Avilina, 8 kl.

# data[].attributes.body
Patyčios visada žeidė mane, ar tai būtų menka replika, ar atviras žeminimas. Ypač daug komentarų gaudavau dėl savo išvaizdos, bet ilgai nesikreipiau pagalbos. Maniau, susitvarkysiu pati, o įžeidinėjimai yra nelabai skaudūs. Bet... komentarų daugėjo, mano savivertė mažėjo, pasitikėjimas savimi taip pat. Tik tada, kai supratau, kad tai nebuvo nekalti juokai, išdrįsau paprašyti pagalbos. Mano artimieji buvo labai supratingi, jie padėjo suprasti, kad neturiu viena pati visko išgyventi, kad esu jiems svarbi ir mylima, o būdama viena  tik bloginau savo situaciją. Teko pakeisti aplinką, o jausdama artimųjų palaikymą, dabar jaučiuosi daug geriau. Bet stengiuosi vertinti ir valdyti situaciją, nebenutyliu problemų – ieškau pagalbos, kad situacija nebesikartotų. Tikiu, kad taip ir bus.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Samas, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Samas, 8 kl.

# data[].attributes.body
Nesu patyręs daug patyčių, jų daugiau sulaukdavau pradinėse klasėse, nes buvau nedidukas, o vyresniesiems tai atrodė priežastis mane paerzinti. O aš apsiverkdavau – tai dar daugiau sulaukdavau „dėmesio“. Bet pakako pasiguosti mokytojai, ir mano problemos išsisprendė.

Dabar pats jau esu nemažas, todėl stebiu jaunėlį brolį, stengiuosi jį apsaugoti nuo tokių pat patyčių. Ir, pasirodo, nedaug kas pasikeitę – mažesni yra užgauliojami vyresnių. Tačiau tai nėra gimnazistai, jie tik tik perlipę pradinės mokyklos slenkstį. Teko su jais pasikalbėti, bet vieno pokalbio nepakako -   kitą pertrauką vėl viskas iš pradžių. Bet aš jau turėjau patirties: teko pakelti balsą ir pagrasinti pokalbiu su pagalbą galinčiais suteikti žmonėmis. Pakako. Keista, kad neįmanoma išgirsti vieniems kitus, kad ieškoma silpnesnio, mažesnio, kuris tampa savotišku pajuokos ir nedoro žaidimo dalimi. Visada reikia nebijoti ir kreiptis pagalbos.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Selina, 8 kl. 

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Selina, 8 kl. 

# data[].attributes.body
Aš buvau tas „bjaurusis ančiukas“ klasėje. Stengiausi būti drąsi ir savarankiška, bet vis tapdavau patyčių taikiniu: tai ne taip elgiausi, rengiausi, atrodžiau, net pažymiai netiko – jie buvo aukšti, o tai nebuvo daugelio  siekiamybė. Iš pradžių bandžiau atsikirsti, ginčytis, įrodinėjau savo tiesą, bet tai viską pablogindavo. Net imdavau galvoti, galbūt jie teisūs. Toks klasiokų požiūris į mane menkino savivertę, pasitikėjimą savimi. Jie matė, kad ,,žaidimas“ veikia ir tai skatino dar didesnes patyčias.

Bet augau, pradėjau nebereaguoti į patyčias. Kai pradėdavo juoktis iš manęs, aš tiesiog jiems nusišypsodavau ir nueidavau.  Buvo sunku, širdy kraujavo atviros žaizdos, bet suvokiau, kad neturiu vykdyti jų žaidimo sąlygų - atskleisti, kad man skaudu. Nustojau tiesiog reaguoti. Tą pastebėjo ir mano kankintojai, todėl tapau jiems nebeįdomi, jie nustojo mane įžeidinėti. Dabar jaučiuosi stipresnė, nors kartais sulaukiu „dėmesio“, bet tai yra momentiniai atvejai. Aš nuo nemalonių žmonių atsiribojau,  jiems neleidžiu pamatyti, kas yra po ramios, išdidžios, savarankiškos merginos kauke. Be to, atradau ir būdą pabėgti nuo liūdnų minčių, jas išvalyti – tai kūryba.

# data[].attributes.headline
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Gustė, 8 kl.

# data[].attributes.subject
Panevėžio r. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija, Gustė, 8 kl.

# data[].attributes.body
Kodėl vaikai tyčiojasi vieni iš kitų? Gal dėl to, kad neturi ką veikti, gal kad skiriasi pomėgiai, o gal pasišaipymas iš kito atrodo tik lengva pramoga, smagumas... Bet kokiu atveju jie negalvoja apie tą silpnesnį, kurį įžeidinėja arba sumenkina. Kartais pajuokos objektu galima tapti dėl visai nuo paties žmogaus nepriklausančių aplinkybių. Pavyzdžiui, aš esu žemiausia klasėje, o kiti jau labai aukšti, dilbos. Ir tas mano ūgis dažnai tampa pajuokos objektu. Būdavo labai skaudu, nes nebuvo dienos, kad kam nors neužkliūtų mano ūgis. Reikėjo labai daug kantrybės ir susivaldymo, kad nebekreipčiau dėmesio į įvairias replikas... Bet nėra taip, kad neužkliūčiau, ypač kai mėgstu keisti įvaizdį – imu ir nusidažau plaukus rausvai arba su kokiomis sruogomis... Kaip nepastebės? Pastebi, ir reakcija būna visokia, tačiau komentarus vertinu kaip reakciją, nebandau susieti su patyčiomis, juolab, kad su klasiokais dabar bendraujame artimiau, pradėjome vieni kitus suprasti. Darosi lengviau gyventi, nes supratau, kad geresni santykiai priklauso nuo to, kaip pats elgiesi. Aš stengiuosi būti nuoširdi su visais, todėl pati jaučiuosi laimingesnė, turiu savo požiūrį ir stilių.

# data[].attributes.headline
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Andrey 6 kl.

# data[].attributes.subject
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Andrey 6 kl.

# data[].attributes.body
PAGALVOK PRIEŠ TYČIODAMASIS

# data[].attributes.headline
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Akvilė 5 kl. 

# data[].attributes.subject
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Akvilė 5 kl. 

# data[].attributes.headline
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Orinta 5 kl.

# data[].attributes.subject
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Orinta 5 kl.

# data[].attributes.headline
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Gintarė ir Toma 6 kl.

# data[].attributes.subject
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Gintarė ir Toma 6 kl.

# data[].attributes.headline
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Aronas ir Armantas 6kl.

# data[].attributes.subject
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Aronas ir Armantas 6kl.

# data[].attributes.headline
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Ignas, Andrey, Kajus 6 kl.

# data[].attributes.subject
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Ignas, Andrey, Kajus 6 kl.

# data[].attributes.headline
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Viktoras ir Arnas 6 kl.

# data[].attributes.subject
Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla, Viktoras ir Arnas 6 kl.

# data[].attributes.headline
Kalvarijos sav. Jungėnų pagrindinė mokykla

# data[].attributes.subject
Kalvarijos sav. Jungėnų pagrindinė mokykla

# data[].attributes.body
Agnė V., 7 klasė

Užrakintos emocijos

# data[].attributes.body
Mūsų mokykloje patyčios ilgą laiką buvo problema, kurią visi matė, bet nedaugelis drįso spręsti. Tačiau vieną dieną nusprendėme, kad laikas keistis. Subūrėme mokinių, mokytojų ir tėvų komandą, kuri ėmėsi veiksmų.

Pirmiausia pradėjome nuo atvirų pokalbių – kiekvienas galėjo išsakyti savo patirtis ir pasiūlymus. Įvedėme „draugystės ambasadorių“ programą, kurioje vyresni mokiniai padėjo jaunesniems jaustis saugiai. Taip pat organizavome interaktyvius užsiėmimus, kurie mokė empatijos ir pagarbaus bendravimo.

Didžiausia sėkmė buvo tai, kad mokiniai suprato: tylėti – tai pritarti patyčioms. Per keletą mėnesių mokyklos atmosfera visiškai pasikeitė. Dabar mūsų mokykla – vieta, kurioje kiekvienas jaučiasi saugus ir gerbiamas.

Tai įrodė, kad pokyčiai įmanomi, jei visi susivienija ir siekia bendro tikslo!

Panevėžio "Vyturio" progimnazija

# data[].attributes.headline
Vilniau Spindulio progimnazija, 3c klasė, Maja Frolova

# data[].attributes.subject
Vilniau Spindulio progimnazija, 3c klasė, Maja Frolova

# data[].attributes.body
Kai aš buvau dar darželyje visi galvojo, kad aš nelabai gražiai piešiu. Kai aš tai sužinojau, klausiau savo draugų ką jie mėgsta veikti, kas jiems gerai pavyksta ir bandžiau įvairias veiklas. O tada pagalvojau - gal galiu išmokti gražiai piešti? Pabandžiau nupiešti žmogų, bet visi juokėsi, nes jo nosis buvo panaši į kiaulės. Tada pradėjau piešti savo žaislus, gyvūnus. Pirmoje klasėje nupiešiau kambarį kuriame gyvena karvė ir mokytoja pagyrė, kad tai labai gražus piešinys. Pradėjau piešti dar daugiau ir dabar piešiu gražiai, bet dar noriu išmokti piešti realistiškai. Aš supratau, kad jei kažkas iš tavęs juokiasi - gal pavydi, gal nori pasityčioti, bet nereikia į tai kreipti dėmesio. Jei patinka kažką veikti, tai nesvarbu ką galvoja kiti, o jeigu pasistengti, tai viskas pavyks.

# data[].attributes.headline
Kauno Tado Ivanausko progimnazijos 3c kl. mokiniai " Vienos mergaitės istorija"

# data[].attributes.subject
Kauno Tado Ivanausko progimnazijos 3c kl. mokiniai " Vienos mergaitės istorija"

# data[].attributes.body
Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija. IIa klasės mokinė.

Patyčios yra dažna šiuolaikinės visuomenės problema, kurią labai sudėtinga sustabdyti ar išspręsti. Jos vyksta įvairiausiose vietose: mokykloje, kieme, darbe, artimoje aplinkoje, elektroninėje erdvėje – visur, kur vyksta komunikacija ir socializacija. Plačiau norėčiau pakalbėti apie mokinius ir jų savijautą patiriant patyčias. Moksliniai tyrimai rodo, kad mokinių, patyrusių patyčias, skaičius jau ilgą laiką išlieka gana aukštas. Tai gali lemti sunkias pasekmes, pavyzdžiui, mokiniams pablogėja psichologinė būsena, sunku socializuotis, prastėja mokymosi rezultatai, gali atsirasti sveikatos sutrikimų ar net elgesio problemų (agresijos protrūkiai ir kt.). Tie, kurie kenčia nuo patyčių, dažnai jaučiasi nesaugūs, neišgirsti, bejėgiai, išgyvena nerimą, o kai kuriais atvejais net depresiją.

Aš noriu pasidalinti nuoširdžia savo gyvenimo istorija, susijusia su šia tema. Visus savo šešiolika gyvenimo metų nesijaučiau pritapusi. Visada jaučiausi „kitokia“, kažkuo išsiskirianti ir nepritampanti. Esu per kvaila protingiems vaikams, bet per daug protinga „kvailiems“. Per daug garsi tyliems, bet per tyli garsiems. Per keista populiariems, bet per prasta šauniems. Jiems esu per daug religinga, nepatogi, negraži. Per daug „kitokia“.

Kai visas mano miesto gyvenimas persikėlė į kaimą, likau visiškai viena – be pažįstamų, be draugų. Pradėjusi lankyti mokyklą, nepažinojau nė vieno, išskyrus savo kaimynystėje gyvenančius vyresnių klasių vaikus. Klasėje beveik visi buvo pažįstami – jie kartu lankė darželį, turėjo vyresnių seserų ar brolių, todėl jiems buvo lengva susirasti draugų. O man viskas buvo nauja ir nepažįstama. Laikui bėgant prasidėjo įvairūs pasityčiojimai, pravardžiavimai, erzinimai, ignoravimas, stumdymai ir apkalbos. Praėjo ilgas laikas, kol supratau, kad tai – patyčios. Nors kartais ir susimąstydavau: „Galbūt tai iš tiesų yra patyčios?“, niekam apie tai neprasitardavau. Atrodė, kad net jei ir pasakyčiau – situacija vis tiek nepasikeis. Patyčias patirdavau dėl savo išvaizdos, dėl akademinių gebėjimų ar tiesiog dėl to, kad buvau „keista“ ir „kitokia“.

Visi žodžiai, kuriuos girdime, ima mus žeisti, o vėliau jais pradedame „gyventi“. Pradedame keisti savo išvaizdą, nes dėl nuolat girdimų frazių susiformuoja kompleksai. Stengiamės įtikti kitiems, užsidedame kaukes ir tampame tais, kuo iš tikrųjų nesame. Slepiame savo asmenybes ir tikruosius veidus tam, kad įtiktume žmonėms, kuriems mes net nerūpime. Tampame angelais, praradusiais savo sparnus. Ar tai ne tiesa?

Patyčios persekioja mane iki šiol. Praėjo ne vieneri, ne penkeri ir ne septyneri metai, bet vis dar išgirstu frazes, kurios turėtų mane žeisti. Tai įrodo, kad nesvarbu, kiek keisiesi dėl kitų – jie visada ras priežasčių, dėl ko „prisikabinti“ ir kaip įžeisti. Vis dar susiduriu su stumdymais, apkalbomis, pravardžiavimu ar ignoravimu. Pradedu jausti patyčių pasekmes: nors keičiau savo išvaizdą ir bandžiau paslėpti savo tikrąjį „aš“, jaučiu, kad pati imu kartoti patyčių modelį to net nepastebėdama. Sakoma, kad tyčiojasi tie, kurie nori pasirodyti „didvyriais“ prieš kitus. Tačiau aš manau, kad tyčiojasi tie, kurie patys yra patyrę patyčias – nesvarbu kur ir iš ko. Jie jaučia skausmą ir išlieja jį ant silpnesnių.

Ši patyčių pasekmė – ne vienintelė. Dažnai pastebiu, kad negaliu jaustis saugi ir ne visada drįstu išreikšti savo mintis. Jaučiu nerimą, kuris niekur nedingsta.

Norėčiau visiems, kurie patyrė ar vis dar patiria patyčias, palinkėti neprarasti savo „sparnų“ ir gebėti pastebėti savo grožį bei talentus. Nepasiduokite bjauriems žmonėms, kurie bando sutrypti jūsų sparnus taip, kad nebegalėtumėte skristi. Išmokite mylėti save. Aš to išmokau. Išmokau pastebėti save ir savo gebėjimus. Nesvarbu, kiek patyčios mane paveikė – aš nepasiduodu ir einu pirmyn. Nusišypsau praeiviui. Padedu ne tik savam, bet ir svetimam. Neprarandu savo „sparnų“ moksluose – dalyvauju konkursuose ir olimpiadose. Matau, gerbiu, myliu save ir stengiuosi niekam neleisti manęs žeminti.

Linkiu ir jums atrasti tikrąjį save.

# data[].attributes.headline
Austina 3 c Vilniaus ,,Spindulio"progimnazija. Tegul mus vienija muzika!

# data[].attributes.subject
Austina 3 c Vilniaus ,,Spindulio"progimnazija. Tegul mus vienija muzika!

# data[].attributes.body
Tegul muzika vienija mane,Tave ir visus,kurie jaučiasi kitaip! Būna dienų,kai iš manęs vaikai pasišaipo arba nedraugauja.Tada man būna labai liūdna. Tačiau nurimti ir atsipalaiduoti stengiuosi savo mėgstamuose dalykuose-muzikoje ir šokiuose.Muzika man suteikia ramybės,o šokyje aš pranykstu ir pradingsta visos bėdos.Šokio žingsnelyje aš atsipalaiduoju ir suprantu,kad kiekvienas vaikas gali jaustis laimingas. Jei ir esi šiek tiek kitoks, svarbus ne tik gero draugo palaikymas,bet ir mėgstamas pomėgis.

Nesustok daryti tai,kas tau patinka ir siek savo svajonių!Tegul muzika suvienija visus: linksmus ir liūdnus,vienišus ir draugaujančius,sergančius ir sveikus!

# data[].attributes.headline
Austina 3c Vilniaus ,,Spindulio"progimnazija.Tegul mus vienija muzika!

# data[].attributes.subject
Austina 3c Vilniaus ,,Spindulio"progimnazija.Tegul mus vienija muzika!

# data[].attributes.body
Tegul Tave,mane ir visus,kurie jaučiasi kitokie vienija muzika! Mes visi labai skirtingi ,vieni turi daug draugų,kiti priešingai-yra atstumti ar net pašiepiami. Kartais ir man tenka pajausti kitų vaikų pašaipą,tada būna labai liūdna. Namuose turiu labai gerą draugę-mamą,bet turiu dar du gerus draugus-muziką ir šokius.Muzika man suteikia rimties,o šokyje atsipalaiduoju ir nurimstu.Šokio žingsnelyje ar muzikos garse kiekvienas gali pasijausti laimingu. Man pasisekė-dar pirmoje klasėje suradau savo geriausią draugę,bet visada mane lydi ir muzika. Labai svarbu jausti palaikymą!Nesvarbu ar tai geras draugas ar mylimas pomėgis. Tad niekada nesustok tikėti ir siek savo svajonių! Tegul muzika padeda pamiršti pašaipas!

# data[].attributes.body
Kauno Veršvų gimnazija, 3E, Dominykas Krukovskis (Mokytoja Danguolė Čižauskienė)

# data[].attributes.headline
Reikia gyventi draugiškai! Vilniaus Spindulio progimnazija, 3c Amina.

# data[].attributes.subject
Reikia gyventi draugiškai! Vilniaus Spindulio progimnazija, 3c Amina.

# data[].attributes.body
Noriu pasidalinti savo istorija. Pirmoje klasėje buvo sunku susirasti draugų, nors mokiausi labai gerai, bet bendravimas su klasiokais buvo sudėtingas, kai kurie net apsivardžiavo. Grįžusi namo dažnai buvau liūdna ir pasakojau mamai, kas atsitiko. Mama buvo tas žmogus, kuris, apsikabinusi, sakė, kad visi dar maži, po darželio atėję, ji visada kartojo, kad rasiu gerų draugų. Taip ir atsitiko! Vieną dieną atėjusi į mokyklą prisiminiau mamos žodžius, kad nebūčiau liūdna piešti pertraukos metu, o piešiu aš gražiai jau nuo darželio laikų. Kai pradėjau piešti, aplink mano stalą susirinko klasiokai. Jie visi buvo nustebę dėl mano nupieštų piešinių, klausė, kaip man taip pavyksta nupiešti. Nuo tada turiu daug draugų ir tuo labai džiaugiuosi. Reikia nepamiršti, kad visi mes turime širdį ir prieš kažką pasakydami gerai pagalvoti, kad neižeistume.

# data[].attributes.headline
Vilniaus Spindulio progimnazija, Livija 3c 

# data[].attributes.subject
Vilniaus Spindulio progimnazija, Livija 3c 

# data[].attributes.body
Mano istorija tokia, kad ne kartą mano gera draugė su manimi susitarusi mane palieka. Kartą ėjome į kiną ir draugė sako sėdėkime kartu. Aš sutikau. Po kažkiek laiko draugė nuėjo pas kitą draugę ir pakvietė ją kartu sėdėti. Manau , kad taip elgtis negražu. Dėl to man būna liūdna, kadangi tokia situacija jau nebe pirma. Aš manau, kad jei susitarei su draugu, kad su juo sėdėsi ar, kad darysite kažkokį darbą kartu negalima jo palikti ir nueiti su kitu draugu.

# data[].attributes.headline
Mano sėkmės istorija, Panevėžio ,,Vyturio" progimnazija

# data[].attributes.subject
Mano sėkmės istorija, Panevėžio ,,Vyturio" progimnazija

# data[].attributes.body
Mano istorija, apie kurią noriu kalbėti, prasidėjo praėjusiais mokslo metais, kai buvau 5 klasėje. Tuo metu mano bendraklasiai nuolat pravardžiavo mane, juokdavosi iš mano išvaizdos, man buvo labai negera. Kartais net atrodydavo, kad visi mane stebi ir juokiasi už mano nugaros. Buvo tikrai sunku, nes net ir mokykloje, kur turėtų būti saugu, jausdavausi visiškai vieniša ir nesuprasta.

Tačiau viskas pasikeitė, kai įvyko didelių pokyčių – iš klasės išėjo nemažai mano draugų. Tai buvo keista, bet kažkaip ir atvėrė man galimybes. Persikėliau į kitą klasę, ir tai buvo tarsi nauja pradžia.

Naujajame kolektyve ne tik susidraugavau su visomis klasės mergaitėmis, bet ir pradėjau jaustis tikrai palaikoma. Merginos buvo labai šiltos ir draugiškos. Jos ne tik su manimi kalbėjosi, bet ir padėjo man pasijusti gerai. Užtrukau šiek tiek laiko, kad pilnai prisitaikyčiau, bet dabar mano gyvenimas mokykloje visiškai pasikeitė. Jaučiuosi labai laiminga ir žinau, kad niekada nesutiksiu daugiau tokių žmonių, kurie mane žemintų ar skaudintų.

Noriu pasakyti, kad svarbu nepasiduoti, nes situacija gali keistis. Aš pati patyriau, kaip sunku būna susidurti su patyčiomis, bet mano istorija rodo, kad viskas gali pasikeisti į gerąją pusę, jei turime tikrų draugų ir drąsos pasitikėti savimi.

# data[].attributes.headline
Vilniaus Spindulio progimnazija 3c ,Eidanas

# data[].attributes.subject
Vilniaus Spindulio progimnazija 3c ,Eidanas

# data[].attributes.attachment_link.title
Labas, as esu Liepa ir as turiu balsini tika, kitaip

# data[].attributes.headline
Mokytojos pagalba pakeitė viską... LSMUG pradinė mokykla.

# data[].attributes.subject
Mokytojos pagalba pakeitė viską... LSMUG pradinė mokykla.

# data[].attributes.body
Aš buvo linksmas ir smalsus pirmokas, tačiau kiekvieną dieną man darėsi vis sunkiau eiti į mokyklą. Klasėje keli berniukai nuolat tyčiojosi – jie juokėsi mano piešinių, stumdydavo kuprinę ir kartais net paslėpdavo daiktus. Nežinojau, ką daryti. Jaučiausi vienišas ir bijojau, kad jei pasiskųsiu, viskas tik pablogės. Vieną dieną auklėtoja, pastebėjusi, kad aš tapau tylesnis ir liūdnesnis, pasikvietė pasikalbėti. Iš pradžių nedrįsau nieko sakyti, bet mokytoja ramiai paklausė: „Pastebėjau, kad tau pastaruoju metu sunku. Gal gali man papasakoti, kas nutiko?“ Pajutęs rūpestį, tyliai išlemenau, kad keli klasės draugai su juo elgiasi negražiai. Mokytoja ėmėsi veiksmų. Ji nekaltino skriaudėjų tiesiogiai, bet visai klasei surengė pamoką apie draugystę ir pagarbą. Vaikai žaidė žaidimus, kuriuose reikėjo sakyti vieni kitiems gražius žodžius, o po to visi kartu aptarė, kaip jaučiasi, kai su jais elgiamasi draugiškai ar nedraugiškai. Po šios pamokos keli berniukai priėjo prie manęs ir atsiprašė. Jie suprato, kad jų elgesys mane skaudino, ir nuo tada pradėjo su manimi bendrauti draugiškiau. Aš ne tik atgavau pasitikėjimą savimi, bet ir supratau, kad niekada nereikia bijoti kreiptis pagalbos. Mano mokytoja padėjo sukurti klasėje šiltesnę ir draugiškesnę atmosferą, kurioje patyčios nebeturėjo vietos.

# data[].attributes.headline
Vilniaus Spindulio progimnazija, Lėja 3c

# data[].attributes.subject
Vilniaus Spindulio progimnazija, Lėja 3c

# data[].attributes.body
Aš ir mano dabar geriause drauge buvome priešes bet viskas pasikeitė.

Urtė tyčiojosi iš manes dėl mažiu dalykų pvz. Kaip apsirengiau , kaip mano plaukai atrodo ir didžiausias iš visų tai nes aš neturiu mamos. Bet mes pradėjome leisti daugiau laiko ir ji manes atsiprašė.

Aš supratau kad ji nebuvo blogas žmogus tai buvo jos kita drauge kuri darė jai bloga įtaką.

Bet viskas pasikeitė ir mes geriausios draugės.

# data[].attributes.body
Visai neseniai aš su klasiokė, Kornelija buvome dar draugės, bet dėl jos netinkamo elgesio ir, kad ji bandė mane daryti tai ką ji daro mes susipykome. Viskas buvo gerai kelias savaites aš su ja nekalbėjau, klasiokaj irgi su ja nekalbėjo. Viena dieną Kornelija man parašo, kad tegul aš nustojus taip elgtis arba jinai paskūs kažka apie mane visai mokyklai ir aš tą žinutę gavus parodžiau klasei nes nežinojau ką daryti. Kornelija pamačiusi, kad klasiokai žino apie jos žinutė jinai įkėlė mano nuotraukas kur aš atrodžiai negražiai, norėjo mane pažeminti, bet klasiokai mane palaikė ir mes tai parodėme mokytojai, mokytoja pasikalbėjo su Kornelija ir jos tėvais. Kita dieną Kornelija ištrynė tas nuotraukas ir manęs atsiprašė, aš jai atleidau, bet mes nesame draugės ir abejoju ar tapsime draugės. Aš galiu tai vadinti mane sėkminga istorija.

# data[].attributes.headline
Kaip aš sekmingai išsprendžiau patyčias su klasės draugais😊

# data[].attributes.subject
Kaip aš sekmingai išsprendžiau patyčias su klasės draugais😊

# data[].attributes.body
Labas aš esu Vinco Kudirkos progimnazijos mokinė. Esu 6kl. Mokinė. Man yra 12 metų esu neaukšta, mano klasės draugai yra aukštesni, bet aš už kaikuriuos vaikus esu vyresnė. Mane dažnai vadina ,,maža" ir dar vadina ,,ryža" kaip kovoti su tokiomis patyčiomis. Aš pirma dariau taip pabandžiau pasikalbėti su savo klasės draugais galvojau viskas išsispres, bet dėja. Antra karta pabandžiau pasakyti savo tevams, o tevai pasakė aukletojai, tada aukletoja pasikalbėjo su visais klasės draugais. Ir nuo tada išsisprendė niekas nieko man nesako.

# data[].attributes.headline
Kaip aš sėkmingai išsprendžiau patyčias su klases drauge ir draugu

# data[].attributes.subject
Kaip aš sėkmingai išsprendžiau patyčias su klases drauge ir draugu

# data[].attributes.body
Sveiki aš esu Vinco Kudirkos progimnazijos mokinė. Man 12 metų, bet aš jau susidūriau su patyčiomis. Viena diena buvo paprasta diena kaip visada aš buvau gera kaip ir visada, bet visas savaites dienas iš manęs tyčiojos du klasės draugai Salvita ir Deimantas. Deimantą atleidom, nes jis mano draugas♡. Aš lankau žirgyną, todėl jie tyčiojas ir iš mano arklių ir tipo kad aš su žirgais kažka darau, net pati nežinau. Bet aš pasakiau savo kuratoriui, o jis pasikalbėjo su draugais ir jie man atleido. Dabar esam draugai ir Best draugai♡♡♡♡♡♡.

# data[].attributes.body
Nuo pat pradinių klasių su juo nebuvome draugai – greičiau priešingai. Jis visada rasdavo, prie ko prikibti: kartais pasišaipydavo dėl mano drabužių, kartais dėl to, kaip atsakinėju pamokose. Nebuvo taip, kad jis būtų buvęs pats baisiausias skriaudėjas, bet nuolat jaučiau, kad esu jo taikinys. Kartais jis net su draugais juokdavosi man už nugaros, o aš tiesiog nekreipdavau dėmesio arba apsimesdavau, kad man nerūpi.

Metams bėgant, mūsų keliai vis dar susikirsdavo – nebuvo nė vienos dienos, kai nebūtų kokios nors mažos pastabos ar kandžios replikos iš jo pusės. Niekada nesupratau, kodėl būtent aš jam taip užkliuvau. Kartais net pats atkirsdavau jam žodžiu, bet dažniausiai stengdavausi jo tiesiog vengti.

Vieną dieną, per pertrauką, kažkas mokyklos koridoriuje jį užsipuolė – kažkas stipresnis už jį. Mačiau, kaip jis atrodė sutrikęs ir pažeidžiamas. Nors buvau įpratęs jį matyti pasitikintį savimi, šįkart jis nebuvo tas pats žmogus, kuris visada tyčiodavosi iš kitų. Ir kažkodėl nebuvo taip smagu matyti jį tokioje situacijoje.

Nežinau, kodėl tai padariau, bet instinktyviai priėjau ir pasakiau tam kitam: „Palik jį ramybėje“. Nesitikėjau, kad jis atsitrauks, bet taip ir nutiko. Po šios situacijos kurį laiką su tuo vaikinu nekalbėjome, bet pastebėjau, kad jis daugiau iš manęs nesityčiojo.

Po kelių savaičių jis pats priėjo prie manęs ir, gal kiek nesmagiai, bet pasakė: „Ačiū už anąkart.“ Tai buvo keista – pirmas kartas, kai iš jo girdėjau kažką nuoširdaus. Nuo tada pradėjome kartais kalbėtis, lyg pamažu trindami tuos visus metus nesantaikos. Galiausiai supratau, kad jis niekada nebuvo blogas žmogus – gal tiesiog pats nežinojo, kaip kitaip pritapti. Ir taip mes, ilgus metus buvę priešai, netikėtai tapome draugais.

# data[].attributes.body
Seniausiai Deimantas mano klasės draugas iš manęs tyčiojosi labai pykdavomes kiekviena mielą dieną. Po mūsų mokyklos šventės naktis mokykloje, mes susidraugavom, tapom geri draugai kiekvieną dieną žaidžiam arba susiskambinam ir kiekvieną dieną pasitinkame jį su šypsena ant veido.

# data[].attributes.headline
Kauno Tado Ivanausko progimnazijos 3d kl. mokiniai "Esame dėkingi vieni kitiems už draugystę"

# data[].attributes.subject
Kauno Tado Ivanausko progimnazijos 3d kl. mokiniai "Esame dėkingi vieni kitiems už draugystę"

# data[].attributes.body
Kai dabar pagalvoju apie tą laiką, atrodo, kad viskas buvo kaip iš beprotiškos komedijos – tik tada man visai nebuvo juokinga. Su Saule buvom didžiausios priešės mokykloje. Prasidėjo nuo menkniekio – ji kažką leptelėjo apie mano plaukus, aš kažką atšoviau apie jos kuprinę, ir viskas ėmė ristis žemyn, kaip sniego gniūžtė.

Pradžioje buvo „nekaltos“ smulkmenos – spjaudymasis saulėgrąžomis per pertraukas (taip, kaip kokios balandės turguje), paskui ji pradėjo piešti ant mano sąsiuvinių ir net ant batų. Oi, bet aš neatsilikau! Kartą per technologijų pamoką radau jos sportinius marškinėlius ir be jokios sąžinės graužaties nukarpiau rankoves. Ji keršydama įmetė mano šokių aprangą į tualetą – ir tai buvo paskutinis lašas. Mes tiesiog negalėjome viena kitos pakęsti.

Visi mokytojai tai matė, bet niekas nieko negalėjo padaryti, nors ir kiek buvo su mumis kalbėta – iki kol socialinė pedagogė nesušaukė susirinkimo ir pasiūlė mūsų mamoms susitikti kavos, o mums – kartu pažaisti ne mokykloje. Mintyse nusijuokiau – ką, mes dabar draugausim? Tikrai ne. Bet mano mama jau spėjo susitarti su Saulės mama, ir šeštadienio popietę atsidūriau parke, kur ji sėdėjo ant suoliuko su suraukta kakta, lygiai taip pat nepatenkinta, kaip ir aš.

Bet nutiko kažkas keisto. Be jokio plano, be jokios prievartos mes pradėjome kalbėti. Pradžioje – apie visus mūsų kvailus keršto planus (kurie, pripažinkim, buvo labai kūrybiški). Paskui – apie mokyklą, namus, net mėgstamas dainas. Ir, nors anksčiau būtume viena kitą sudraskiusios kaip laukinės katės, dabar kažkodėl juokėmės, o ir panašumų atradome kur kas daugiau nei trūkumų.

Po to pasimatymo nieko stebuklingo neįvyko – mes nei karto nepasakėm „atsiprašau“, nepasidarėm geriausiomis draugėmis per naktį. Bet tiesiog… nustojom būti priešės. Ir tai jau buvo daug.

Šiandien su Saule jau esam ne tik draugės – mes komanda. Kai prisimenu, kaip viskas prasidėjo, negaliu patikėti. Bet kai kurie dalykai turi prasidėti nuo didelio sprogimo, kad vėliau taptų kažkuo gražiu.

# data[].attributes.headline
TOLERANCIJA SUŠILDO MŪSŲ ŠIRDIS Vilniaus Spindulio progimnazija, Tėja 3c

# data[].attributes.subject
TOLERANCIJA SUŠILDO MŪSŲ ŠIRDIS Vilniaus Spindulio progimnazija, Tėja 3c

# data[].attributes.body
ŽMOGUJE SVARBIAUSIA – GERA ŠIRDIS. Dar būnant visai mažytei, šiuos žodžius man pasakė mamytė ir aš pradėjau gyventi šiais žodžiais. Juk iš tikrųjų - visiškai nesvarbu kaip žmogus atrodo, kur gyvena, kokios tautybės yra, ką turi, ar ko neturi. Svarbiausia, kad jo širdis būtų gera, kad jis būtų geras žmogus. Tad labai apsidžiaugiau, kai mano mokytoja Inesa pasiūlė dalyvauti konferencijoje tolerancijos tema. Nusprendžiau sukurti trumpametražį filmą, kuriame kviečiu visus būti tolerantiškais, mažinti patyčias ir taip pasaulį paversti gražesne ir geresne vieta gyventi. Šį filmą taip pat rodė per mano mokyklos, Spindulio progimnazijos, televiziją. Labai tikiuosi, kad jis palietė vaikų širdis ir privertė susimąstyti, kad patyčios yra didelis blogis. Manau, būtent dėl tolerancijos trūkumo ir kyla didžiausia patyčių dalis. Nenoriu, kad pasaulyje, kuriame gyvenu, žmonės užuot palaikę vieni kitus – skaudintų. Visi esame labai skirtingi, tačiau būtent skirtumai ir daro mus unikaliais. Tad išmokime neatstumti nei vieno žmogaus dėl to, kad jis yra kitoks nei mes. Visi turime teisę būti savimi. Dovanokime vieni kitiems džiaugsmą, pozityvą, supratingumą, o ne skausmą ir ašaras. Netoleruokime patyčių, nes tai ilgam sužeidžia širdį ir lieka atmintyje.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tolerancija sušildo visų mūsų širdis (1) (1)

# data[].attributes.body
Mes norėtume pateikti istoriją, pavadinimu "Vienu įkvėpimu.." apie patyčias mokykliniame amžiuje. Ši istorija yra pagrįsta vieno mūsų aplinkos nepakankamai įvertinto bendraklasio pasakojimais, kuris, mūsų nuomone, yra labai taktiškas ir turtingas savo vidiniu pasauliu. Štai viena jaudinanti istorija:

"Spalio 17 d. Antra kūno kultūros pamoka iš eilės ir nuo žaidimo jau išvargę bendraklasiai pasiraitoja šortų ir marškinėlių kraštelius, ruošdamiesi kitoms rankinio rungtynėms. Grįžtame į lauką, tačiau kai kurios mūsų komandos merginos lieka tribūnose, o dabar tai bus "tikras silpnųjų pašalinimo žaidimas", kaip sakė įkyrus priekabiautojas Kolya. Taigi žaidimas vyksta kaip įprasta ir vieną akimirką, atrodo, staiga pabundu dėl to, kad buvau apipiltas lediniu vandeniu – būtent taip ir skambėjo riksmas mano galvoje. Paaiškėjo, kad tai Jevgenijus, stovintis mano kairėje, šaukdamas man įprastu pašaipumu:

" – Ei, mūsų paprastasis Slavikas! Kodėl tu stovi sušalęs? Kas nutiko? Ar netyčia užlipai ant žiogo pėdos?"

Tada pasigirdo kitų berniukų juokas ir jis greitai tęsė:

" – Ar prarijai drugelį? Nėra ką pasakyti? Kiek kartų pastebėjau – tavo rankos auga netinkamoje vietoje? Kodėl atidavei kamuolį varžovui? Nagi, atsakyk!"

Tą akimirką jaučiausi sustingęs. Kažkas smarkiai suspaudė mane viduje ir neleido daugiau judėti. Jaučiausi bejėgė kaip košmare. Negalėjau fiziškai atplėšti žandikaulio ir ką nors atsakyti, nes supratau, kokios bus pasekmės. Tada supratau, kad Viktoras jau įmušė 3 įvarčius iš eilės, ir supratau Jevgenijaus pasipiktinimą.

Prisimenu, kaip stovėjau lauko viduryje, pilnas sumišimo ir mačiau, kad komandos kapitonas netrukus išleis antrą įžeidimų srautą. Bet aš ir toliau tylėjau... tikėdamasis, kad kažkas vyks ne pagal seniai numatytą scenarijų.

Ir vėl, vėl veltui. Net nežinau, kas tada privertė pagalvoti, kad gali būti kitaip ir mano dvasia staiga pakils kovoti prieš visus, kurių garbė nuskendo vandenyno gelmėse. Tada išgirdau greitą Kolios kvėpavimą už mano peties ir dar labiau sukandau dantis bei kumščius, teisingai manydamas, kad jis taip pat nori išsikalbėti. Ir šis šiurkščių bruožų ir amžinai pakeltu dešiniuoju antakiu berniukas pradėjo:

" – Ar tu visiškai atsipalaidavęs? Ar mama nemokė tavęs, kaip bendrauti su klasės draugais ir kad tu turėtum bent gerbti žaidėjus komandoje, į kurią tikrai nepriėmė dėl tavo gražių akių? Na, gerai, tavo mama taip stengėsi, bet tu niekada netapai berniuku. Na, niekam nerūpi - žaisk normaliai arba suprasi, kad gyvenimas iki šiol atrodė kaip pasaka. Ei, kodėl žiūrite kaip galvijai? Tęsiame žaidimą!"

Jis dar nebaigė kalbėti, o mano akyse tikrai pradėjo kauptis ašarų kristalai, kurie tik dar labiau didėjo, kai bandžiau atsispirti trinkelių griūčiai ant savo krūtinės, kuri jau kvėpavo sunkiais trūkčiojimais, tarsi bandydama išsaugoti paskutiniai deguonies lašai, kurie neleido man garsiai rėkti. Aš jaučiau, kaip manyje siautėja bangos, stiprios kaip audra Ramiajame vandenyne, kaip strėlės nepaliauja pradurti manęs tarp šonkaulių ir kaip aš toliau stovėjau ant stiklo šukių. Kažkuriuo momentu viskas pasidarė neaišku ir miglota, tada jų baisiuose veiduose pradėjo atsispindėti purpuriniai dažai, po kurių likau vienas su juodiausia tamsa. Dar 4 sekundes nieko nemačiau, tik girdėjau kitų berniukų aidus, kurie dabar taip pat diskutavo apie mane nuo galvos iki kojų. Tada vėl viskas paaiškėjo ir pamačiau, kaip viena mergina iš tribūnų filmavo savo telefonu mane, kuri suakmenėjo iš gėdos ir suprato, kad blogiau jau nebegali būti. Aš norėjau tiesiog nukristi per žemę, dingti ir daugiau čia nepasirodyti. Buvau pasirengusi viskam, kad tik nepabėgčiau iš lauko kaip bailys... Dabar jau tapo pastebima, kad drebu arba iš pykčio, arba iš baimės, o vienas buvęs geras draugas pabrėžė:

" – Net pats šlubas ir cypiantis šuo neleidžia sau taip purtytis, net jei jam šalta!"

Ir tada vėl visus užklupo nauja juoko banga, bandžiau jam kažką atsakyti, bet išėjo labai blogai ir tai tik pablogino situaciją. Durklas dar giliau spaudė mano širdį. Bet tada pančiai akimirkai nukrito nuo gerklės, o tada neįprastai aštriai

išspaudžiau:

" – Nebeketinu būti šalia tokių idiotų, todėl prašau ir toliau apnuoginti dantis vienas prieš kitą."

Šia liūdna nata išėjau, tiksliau, pabėgau, suprasdama, kad tai nėra geriausia, ką galėjau pasakyti. Bet iš karto pajutau, kaip energija sklinda nuo pačių pėdų iki pirštų rankų galiukų, tarsi šnibždėtų man: „Bėk, bėk greičiau ir vėjas tave pakels, išlaisvindamas tavo sunkų kūną nuo sunkumo“. Ir aš paklusau. Paklusau, nes nuo vaikystės kaip niekas kitas pasitikėjau gamtos reiškiniais, nes jie visada buvo mano pusėje ir ramino, šildė sielą.

Netrukus pats to nepastebėdamas nuskubėjau pro dar nežydinčią pievelę su apleistu taku ir atsidūriau galiniame savo namo kieme, apsuptas migloto jaunų kiaulpienių debesies. Audra viduje jau buvo šiek tiek nurimusi, galėjau atpalaiduoti dantis ir pirštus, o širdis nebe taip stipriai plakė. Sėdėjau sukryžiavęs kojas ir laukiau, kol vėl pasirodys saulė ir apšvies pro mūsų kiemą matomą pievą. Tada anksti sutemo, ir aš nepastebėjau, kaip kelias valandas sėdėjau vienišas.

Laikas jau artėjo prie saulėlydžio. Atmosfera neįtikėtinai greitai ėmė pildytis skaidriomis, įvairiomis spalvomis tviskančiomis kiaulpienėmis, kurios lėtai siūbavo ir išbarstė mažytes sėklytes prie mano kojų. Tada kažkas uždėjo ranką man ant peties. Iš karto pagalvojau, kad tai mano mama, bet tai buvo Michailas, mano vyresnysis brolis. Mes niekada neturėjome tokio aiškaus supratimo, kokį turėtų turėti broliai. Mūsų santykiuose visada buvo plona varinė įtampos gija, ir aš, atrodo, nejaučiau to rūpesčio tarp vyresniojo ir jaunesniojo brolio.

Tačiau šį vakarą atsitiko kažkas ypatingo. Nors buvau tikra, kad jei jis ateis, tai pablogins situaciją, nes vienas konfliktas sukels kitą. Tačiau kažkas, kas žino daugiau nei mes turėtume žinoti, pakeitė šią sąveikos trajektoriją, o galbūt tai buvome mes patys. Taip, pasikartosiu – tą vakarą sode tikrai įvyko kažkas antgamtinio, tikriausiai man dar ne iki galo aišku. Bet kaip tik tą akimirką mes su broliu pagavome gijų galus ir surišome į vieną, sujungdami su jais mūsų būsimą istoriją – kaip jau galėjote atspėti, tą dieną pagaliau supratome vienas kitą ir radome bendrą laimės kampelį.

Nelabai noriu gilintis į mūsų pokalbio tą vakarą detales, bet pasakysiu, kad sužinojau brolio paslaptį, kaip jo pasitikėjimą ir nuolaidžiavimą bendraklasiai naudojo kaip eilinį popierių – susiglamžė, plėšė ir išmetė. jo suvokimas – ir visa tai psichiškai suspaudė buvusį atvirumą ir reagavimą, paversdama jį grubiu obliuotu strypu. Ir jis tiek metų apie tai tylėjo! Nuoširdžiai tada buvau nustebęs. Kaip galėjau taip gerai nepažinti savo brolio, gyvenančio su juo tame pačiame name?

Tačiau svarbiausia, kad, nuėjęs dygliuotą kelią, jis atrado, kad vienatvė ir pokalbių su artimaisiais vengimas jo problemą tik dar giliau įkalino savyje, sukurdamas jos dingimo iliuziją. Štai kodėl jis nenorėjo, kad aš eičiau per tuos pačius pragaro ratus. Nepaisant to, jis niekada nerodė jokio silpnumo ir tą vakarą padėjo man atsistoti ir įleisti šaknis, įsikibęs į grūdėtą dirvą. Vadinasi, mano šeima tada išmokė mane elgtis taip, kad kiti tiesiog kankino save bandydami pasakyti tai, kas mane įskaudino.

Artėdamas prie pabaigos, tvirtai supratau, kad niekas, kad ir kokį aukštą statusą ir tvirtą įsitikinimą būtų turėjęs, nebegali savo požiūrio iškelti aukščiau manojo ir paveikti mano paties suvokimą apie šį iškreiptą pasaulį. Tačiau pasirinkę šį kelią turėtumėte suprasti, kad jis nebus trumpas ir lengvas.

# data[].attributes.body
Sveiki, mes esame ****ir *****. Mes jums trumpai papasakosime apie mūsų draugystės istoriją.

O viskas prasidėjo taip: mes nuo pradinių klasių nelabai bendravom – tyčiojomės, mušėmės ir pykomės...Mes abi susitikom vasarą, važinėjantis dviračiais. Ir man *****pasakė, kad viena mergaitė tyčiojosi iš manęs, kol nebuvau mokykloje.

Kitą dieną aš tai mergaitei pasiūliau eiti kartu į mokyklą ir mes pradėjom labiau bendrauti. Po kelių savaičių mes labai susidraugavom ir kiekvieną mielą dieną susitikdavome. Aišku, tarp mūsų vis dar pasitaiko pykčių, nuomonių skirtumų, nesutarimų, bet mes juos greitai išsisprendžiame. Dabar mes mėgstame praleisti laiką kartu – susiskambinti, susirašyti, susitikti ir pasikalbėti.

Kiekvienam žmogui reikia turėti savo geriausią draugą!

# data[].attributes.body
Esame trečios klasės mokinės. Abi sutariame puikiai ir esame labai geros draugės.

Kaip ir daugelis jūsų, besidalijančių savo istorijomis, taip ir mes norime pasidalinti savąja.

Pradėjus lankyti pirmą klasę dalis mūsų klasiokų buvo pažįstami iš darželio grupės. Jokių pašaipių ar užgaulių žodžių iš jų neesame sulaukę visus tuos metus. Patyčias patyrėme iš kitų mokykloje besimokančių vyresnių klasių mokinių.

Aš esu auksinės plaukų spalvos, platesnės nosies formos, strazdanotos veido odos. Dažnai būdavo replikuojama: ,,tu ryža“, ,,tavo nosis kaip dramblio“, ,,stazdipuota“. Mano draugė sulaukdavo komentarų dėl ausų formos. Vaikai besijuokdami sakydavo: ,,elfas“, ,,baidyklė“, ,,elfė, padedanti Kalėdų seneliui“. Dėl tokių pasisakymų abi jausdavome skaudulį, nusivylimą. Tačiau visada stengdavomės nekreipti dėmesio į tuos, kurie šaiposi. Visada viena kitą palaikydavome, padrąsindavome. Juk kiekvienas yra skirtingas, bet vienodai vertingas. O tas, kuris komentuoja kitą žmogų dažniausiai turi savo trūkumų, kuriuos bandydamas paslėpti stengiasi matyti kitą, bet ne patį save.

Mokykloje palaikydavome viena kitą, o namuose visada pasikalbėdavome su tėvais, kurie nuolat mus paguosdavo.

Jei ir jūs susiduriate su patyčiomis visada pasikalbėkite su tėvais, žmonėmis, kuriais pasitikite, su broliais, seserimis, geriausiais draugais

# data[].attributes.headline
Ką aš darau, kad patyčių būtų mažiau... (T. U. 5 klasė.).

# data[].attributes.subject
Ką aš darau, kad patyčių būtų mažiau... (T. U. 5 klasė.).

# data[].attributes.body
Suprantu, kad patyčių priežastys gali būti labai įvairios. Tačiau, kad ir kokia bebūtų priežastis, patyčias reikia stabdyti čia ir dabar. Aš, dar tik būdamas penktokas suprantu ir raginu kitus, kad:

· patyčias sumažinsime meile ir draugiškumu vienas kitam;

· užsiimdami mėgstama laisvalaikio veikla (sportuojant, skaitant, piešiant ar kt.);

· pranešdami suaugusiems, jeigu matome besikartojančius patyčių veiksmus;

· apgindami ir užstodami silpnesnį;

· aiškindamiesi situacijas, kodėl įvyko patyčios.

O vaikui, kuris patiria patyčias norėčiau palinkėti NEBIJOTI KREIPTIS PAGALBOS, NES TIK KALBĖDAMIESI MES MAŽINSIME PATYČIAS, o savo patarimais padėsime vienas kitam.