# data[].attributes.body
Lacul codrilor albastru
Nuferi galbeni îl încarcă;
Tresărind în cercuri albe
El cutremură o barcă.

Și eu trec de-a lung de maluri,
Parc-ascult și parc-aștept
Ea din trestii să răsară
Și să-mi cadă lin pe piept;

Să sărim în luntrea mică,
Îngânați de glas de ape,
Și să scap din mână cârma,
Și lopețile să-mi scape;

Să plutim cuprinși de farmec
Sub lumina blândei lune -
Vântu-n trestii lin foșnească,
Undoioasa apă sune!

Dar nu vine... Singuratic
În zadar suspin și sufăr
Lângă lacul cel albastru
Încărcat cu flori de nufăr.

# data[].attributes.body
Prima strofa se deschide cu imaginea lacului ,,albastru'' incarcat cu ,,nuferi galbeni'', unde epitetele cromatice realizeaza imagini vizuale care sugereaza: armonie, claritate, seninatate, lacul fiind asemenea unei oglinzi in care urmeaza sa reflecte atat lumea exterioara, cat si cea interioara. De la o imagine vizuala statica, in primele doua versuri, se trece la una dinamica, pentru ca lacul apare insufletit prin personificare:
,,Tresarind in cercuri albe
El cutremura o barca."
Natura preia zbuciumul sufletesc al poetului.

# data[].attributes.body
In strofa a doua, poetul foloseste persoana I ,,eu''. In aceasta strofa este prezent motivul asteptarii, si al imbratisarii, care sugereaza o actiune doar posibila, dovada fiind prezenta adverbului ,,parca'', folosit in repetitie si verbele la modul conjunctiv. Poetul nu realizeaza un portret al fiintei iubite, a carui prezenta este marcata prin pronumele ,,ea'', scris subliniat, pentru ca dorinta poetului nu se indreapta catre cineva anume ci catre o iubire ideala.

# data[].attributes.body
Tot ce urmeaza in strofele trei si patru nu este decat visul de iubire al poetului, generat de staea de asteptare si de singuritate. Senzatia de vis, de posibil este reliefata tot prin intermediul verbelor la modul conjunctiv ,,sa sarim'', ,,sa scap'', ,,sa plutim''. In afara de o imagine vizuala realizata prin epitetul personificator ,, blandei". Se evidentiaza armonia intregii naturi.

# data[].attributes.body
In strofa finala visul i-a sfarsit si poetul revine la o realitate trista dureroasa, deorece concretizeaza faptul ca totul a fost doar o fictiune, ca totul este zadarnic si singuratatea se consuma in acelasi decor, dar de data asta mai putin luxuriant, caci lipsesc galbenul nuferilor, si mai putin dinamic, pentru ca lacul nu mai tresare la sentimentele autorului. Intensitatea tristetei este direct exprimata prin epitetul ,,singuratic'' si prin verbele ,,suspin'' si ,,sufar''. Tot odata lacul ,,cel albastru'' , a incremenit la durerea poetului.
Prin personificare , natura preia sentimentele si starile autorului.

# data[].attributes.body
Tema poeziei ,,Lacul" o constituie dorinta arzatoare a indragostitului de implinire a iubirii.

# data[].attributes.body
Tristețea nu este doar un cuvânt, ci un concept. Se referă la profunzimile închise ale sufletelor noastre, datorită cărora putem să ne exprimăm atitudinea față de tot ceea ce se petrece în jur, indiferent dacă este de scurtă sau lungă durată.

# data[].attributes.body
Când o să învăţăm să oferim şi să primim această
energie universală, vom putea afirma că iubirea învinge tot, că poate transcede totul şi orice, deoarece iubirea este chintesenţa vieţii.

Se intampla ca iubirea doare. Aceasta afectiune seamana cu o taietura profunda: mai devreme sau mai tarziu, durerea se va domoli, rana se va vindeca, dar cicatricea va ramane.
Cand dragostea moare, este intotdeauna trist. Dar trebuie sa ne amintim ca sentimentul insusi nu va muri niciodata in persoana, ci se va opri doar in raport cu cineva anume.

# data[].attributes.body
,,Dragostea nu este nimic altceva decât poezia supremă a naturii."
,,Nu natura o face pe femeie mai frumoasă, ci dragostea."
,,Am văzut oameni cu inima în bucăți salvând persoane ce aveau doar o zgârietură."
,,Cel mai dureros lucru în dragoste e că sufletul ți-l fură de obicei cel ce are mai puțină nevoie de el.”

# data[].attributes.body
Eminescu a fost foarte deschis aratandu-ne sentimentele lui fata de relief si natura