# data[].attributes.headline
ВАСИЛЬ СИМОНЕНКО

# data[].attributes.body
ВАСИЛЬ СИМОНЕНКО

(1935—1963)

Псевдоніми — В. Щербань, С. Василенко, Симон.

Василь Симоненко народився в с Біївці Лубенського р-ну на Полтавщині 8 січня 1935 р. Ріс без батька, мати працювала в колгоспі. Протягом 1942—1952 рр. майбутній поет навчався в школі: 4 класи — у Біївцях (1942—1946), решта — у сусідніх селах Єньківцях (1946—1947) і Тарандинцях (1947—1952). У 1952 р. закінчив із золотою медаллю середню школу в Тарандинцях, вступив на факультет журналістики Київського університету імені Т. Шевченка. Брав участь у літературній студії імені Василя Чумака (СІЧ).

У 1957— 1960 рр. працював у газеті "Черкаська правда", потім, у 1960—1963 рр.,— у газеті "Молодь Черкащини", власним кореспондентом "Робітничої газети", а також займався літературною творчістю.

1962 р. Василь Симоненко став членом СПУ. Він планував вступати до аспірантури Інституту літератури АН УРСР, вийшла єдина його прижиттєва збірка "Тиша і грім".

У середині 1962р. поета жорстоко побили працівники міліції залізничної станції ім. Т. Шевченка (м. Сміла). У зв'язку з тим, що влада всіляко боролась з Василем Симоненком, можна зробити висновок, що це побиття не було випадковим.

13-го грудня 1963р. поет помер у черкаській лікарні (за офіційною версією, від раку), похований у Черкасах.

# data[].attributes.headline
ВАСИЛЬ СИМОНЕНКО

# data[].attributes.body
ВАСИЛЬ СИМОНЕНКО

(1935—1963)

Псевдоніми — В. Щербань, С. Василенко, Симон.

Василь Симоненко народився в с Біївці Лубенського р-ну на Полтавщині 8 січня 1935 р. Ріс без батька, мати працювала в колгоспі. Протягом 1942—1952 рр. майбутній поет навчався в школі: 4 класи — у Біївцях (1942—1946), решта — у сусідніх селах Єньківцях (1946—1947) і Тарандинцях (1947—1952). У 1952 р. закінчив із золотою медаллю середню школу в Тарандинцях, вступив на факультет журналістики Київського університету імені Т. Шевченка. Брав участь у літературній студії імені Василя Чумака (СІЧ).

У 1957— 1960 рр. працював у газеті "Черкаська правда", потім, у 1960—1963 рр.,— у газеті "Молодь Черкащини", власним кореспондентом "Робітничої газети", а також займався літературною творчістю.

1962 р. Василь Симоненко став членом СПУ. Він планував вступати до аспірантури Інституту літератури АН УРСР, вийшла єдина його прижиттєва збірка "Тиша і грім".

У середині 1962р. поета жорстоко побили працівники міліції залізничної станції ім. Т. Шевченка (м. Сміла). У зв'язку з тим, що влада всіляко боролась з Василем Симоненком, можна зробити висновок, що це побиття не було випадковим.

13-го грудня 1963р. поет помер у черкаській лікарні (за офіційною версією, від раку), похований у Черкасах.

Протягом короткого життя В. Симоненко написав поезії, провідною темою яких є любов до рідної землі, відповідальність за її долю, новели, пробував створити кіносценарій зі студентського життя, став автором численних статей, театральних і літературних рецензій, створив три казки для дітей і дорослих: "Цар Плаксій і Лоскотон", "Подорож в країну Навпаки", "Казка про Дурила". У виданих одразу по їх написанні двох віршованих казках для дітей ідеологічні наглядачі не побачили "крамоли", хоч і "Цар Плаксій та Лоскотон", і "Подорож у Країну Навпаки" теж можна розглядати як своєрідно адаптовану для дитячого сприйняття варіацію "антидеспотичної" теми. Протягом п'ятнадцяти років забороняли видання творів В. Симоненка: підготовлене видавництвом "Молодь" "Вибране" поета "розсипали й по-живому шматували". Нарешті з горем та інквізиторським редагуванням 1981 р. вийшли його "Лебеді материнства". Твори Симоненка не друкувалися, а академік Шамота все одно застерігав: "Чимало в його доробку було незрілого, ідейно нечіткого, не раз поет припускався перебільшеного чи спотвореного вияву національних почуттів... Підносити творчість Симоненка як взірець для літературної молоді, міряти Симоненком інших поетів, видавати його за приклад мужності — це треба рішуче відкинути". Проте не жовч і ненависть народжують поета. Поета народжують гнів і любов. Гнів і любов народили Василя Симоненка. Великий, праведний гнів проти приниження людини, знищення її людської гідності. Тому, можливо, центральною в творчості поета вважається патріотична тема — любові до України, її безталанного народу (і в цьому — пряме продовження шевченківських традицій), поєднана з ідеєю самоцінності, неповторності людського "я". Сонет "Я" написано 1955р., задовго до відомого однойменного вірша "Я": "Ми — не безліч стандартних "я", А безліч всесвітів різних".

Тоді ж, у студентські роки, буквально напередодні офіційного "розвінчання культу особи", з'явився ще один сонет "Поет" (3.2.1956, опублікований тільки 1988р.), де є й такі промовисті рядки:

"Не піддавшись зарібку легкому, Я не прислужував ніколи і нікому".

# data[].attributes.headline
А поетичні шедеври "Ти

# data[].attributes.body
А поетичні шедеври "Ти знаєш, що ти людина...", "Де зараз ви, кати мого народу?..", "Україні", "Задивляюсь у твої зіниці..." (рукописна назва — "Україні"), "О земле з переораним чолом...", "Земле рідна! Мозок мій світліє..." — ніби фрагменти однієї виболеноїдуми про долю народу, синівську відданість йому, готовність до самопожертви задля його визволення й розквіту. Не дивно, що саме ці вірші зазнали найбільших цензурних та редакторських втручань (а часом — і авторських пом'якшень). Написані з позицій морального максималізму, твори В. Симоненка не могли бути надруковані навіть у період "хрущовської відлиги". Повість "Огуда", відома в різних варіантах (частина її публікувалася і як оповідання), художньо підтверджує, що психологічно (як і фізично) В. Симоненко зазнавав пильної уваги охоронців режиму. Після його смерті незавершеним лишився кіносценарій "Бенкет небіжчиків".

Проза В. Симоненка, своєрідна й багатообіцяюча, є прямою попередницею новелістики Григора Тютюнника, вона заслуговує на почесне місце в контексті розвитку епічного світовідображення свого часу. У дитячій, на перший погляд, казці "Цар Плаксій та Лоско-тон" розповідається про красиву країну з трагічною назвою "Сльозолий", якою править цар Плаксій, якому радість приносили тільки людські сльози:

Хто сміявсь — вони хапали І нагайками шмагали, , ^ Так що в царстві тому скрізь Вистачало плачу й сліз. . ^

Але, як і в будь-якій казці, злий цар боїться за трон і свою владу, тому що відчуває себе безпорадним перед силами добра. Так і тут, Плаксій боїться і ненавидить Лоскотона за те, що

Він приходив кожний вечір — Хай чи дощ іде, чи сніг — До голодної малечі І усім приносив сміх.

Довго цар мріяв спіймати й покарати Лоскотона, аж нарешті підступний капітан Макака схопив захисника знедолених, коли той міцно спав. Лоскотона кидають за грати. Але поки царські підлеглі святкували весілля капітана Макаки з дочкою царя, батраки й робітники врятували свого захисника Лоскотона. З'явившись у царському палаці, Лоскотон залоскочує царя на смерть, виганяє його дочок і синів за межі царства.

Так веселий Лоскотон Розвалив поганський трон. Сам же він живе й понині, Дітямносить щирий сміх В розмальованій торбині, •

В пальцях лагідних своїх.

Отже, як і будь-яка казка, оповідь завершується перемогою добра над злом. Але незвичайність цього твору полягає в тому, що казка В. Симоненка "Цар Плаксій та Лоскотон" насправді критикує тоталітарний лад у державі, а значить, зважаючи на час написання твору і на характер усієї творчості поета, дає право стверджувати, що красива країна, де ллються сльози,— Україна. А оптимістичний фінал казки дає надію, що колись і ця країна також стане щасливою.

# data[].attributes.headline
10 цікавих фактів про життя Симоненка

# data[].attributes.subject
10 цікавих фактів про життя Симоненка

# data[].attributes.body
· Дитинство майбутнього поета.

Мати Василя Симоненка завжди позитивно ставилася до захоплення сина книгами, які він міг читати зранку до вечора. Вона настільки піклувалася про добробут свого хлопчика, що навіть відмовляла тим, хто приходив до неї свататися, боячись, що вітчим може негативно вплинути на дитинство Василя. Крім того, мати все ще плекала надію, що її чоловік повернеться з фронту, але цього, на жаль, так і ніколи не сталося.

· Журналістська діяльність Симоненка.

Здобувши професію журналіста в Київському університеті, молодий Симоненко встиг попрацювати в трьох українських газетах: “Черкаська правда”, “Молодь Черкащини” (до речі, тут він очолював відділ пропаганди), а згодом і в “Робітничій Газеті” тої ж таки Черкаської області. В останній він не лише відточував письменницьку майстерність, а й познайомився зі своєю майбутньою дружиною.

· “Люся! Люся! Я боюся, що влюблюся!”.

У 22 роки “по вуха закоханий” Василь одружився з Людмилою Півторадня. Цікаво, що на момент весілля вони були знайомі всього лише півроку. Ось як згадує Микола Сніжко про те, як тому вдалося причарувати дівчину: “Коли Василь вперше побачив свою майбутню дружину, то купив отакенну корзину троянд, зробив із них вино, пригостив її, і причарував. А ще пообіцяв робити щовесни трояндове вино – щоб закріпити успіх”. У своїх листах та віршах поет лагідно називав дружину Люся-малюся або Люсьєн. А у шлюбі у них народився син – Олесь Симоненко.

· “Скажи мені, хто твій друг, і я скажу, хто ти”.

Ця українська приказка чудово ілюструє міцну дружбу між поетом та його товаришами. Так, згідно договору, за яким Василь отримав квартиру, він повинен був відпрацювати цілий місяць на будівництві, перш ніж отримає ключі. Але йому для цього знадобилося значно менше часу – друзі Симоненка прийшли на допомогу товаришеві і виконали місячну норму роботи всього лише за один день.

· Творча спадщина поета.

Симоненко почав писати вірші ще під час навчання в університеті, але жорстка цензура аж ніяк не сприяла їхній публікації. Як результат, за його життя вийшла лише одна збірка (не враховуючи самвидав) під назвою “Тиша і грім”. Теми, яких торкався поет у своїй творчості, мали в собі і гостру сатиру на радянську владу, і возвеличення любові до рідної землі, і трепетної батьківської любові до власного сина. Найвідоміші його твори: вірш “Ти знаєш, що ти людина”, книга “Лебеді материнства”, казка “Подорож в країну Навпаки” тощо.

· Василь Симоненко – митець-шістдесятник та активіст. Симоненко був активним учасником Клубу творчої молоді, де мав змогу спілкуватися з Іваном Драчем, Ліною Костенко та іншими тогочасними митцями. Він прагнув відродити в молоді почуття національної гідності та свідомості. Крім цього, саме завдяки активному сприянню Василя у Биківнянському лісі, а також на Лук’янівському та Васильківському кладовищах було викрито масові поховання жертв сталінських репресій.

· Футбол і череп замість м’яча.

Після однієї з поїздок до Биківнянського лісу Василь пригадував історію, яка справила на нього найбільше враження. Там він побачив дітей, які грали у футбол, але замість м’яча у них був череп із діркою в потилиці… Ще два черепи слугували межею для воріт… Саме після цього випадку Симоненко разом із своїми товаришами склали та надіслали до міської ради Києва Меморандум, у якому закликали відкрити на загал місця масових поховань та вшанувати пам’ять загиблих.

· Жорстоке побиття поета на залізничній станції.

Улітку 1962 року Василя Симоненка жорстоко побили міліціонери на залізничній станції у місті Сміла. Все почалося із незгоди між поетом та буфетницею ресторану, яка відмовилася продавати йому цигарки за кілька хвилин до обідньої перерви. Представники правоохоронних органів спочатку попросили чоловіка показати документи, а коли впізнали в Симоненкові відомого поета, забрали у міліцейську кімнату та жорстоко побили. Друзі Василя стверджували, що цей інцидент був невипадковим.

· Живий голос на платівці.

Крім творів Симоненка, написаних на папері, збереглися платівки, де він читає власну поезію. Це чудова можливість почути живий голос одного із неперевершених митців української літератури. Так, до аудіовидання від Фонду Миколи Томенка та Національної радіокомпанії України увійшли 17 унікальних записів не лише з віршами, прочитаними самим поетом, а також з найкращими фонограми та піснями на твори митця.

· Вшанування пам’яті Василя Симоненка.

Незабаром після смерті поета небайдужі активісти сприяли тому, аби пам’ять про Симоненка дісталась і майбутнім поколінням. Так, в його честь були названі Літературно-меморіальний музей у Черкасах та музей у рідному селі. Крім цього, створено скульптури, погруддя та портрети із зображенням митця; його іменем названо декілька вулиць та п’ять премій. А в 2015-му році 80 років з дня народження письменника відзначали на державному рівні. Як ми вже згадували, Василь Симоненко прожив усього лише 28 років. Але протягом усього свого життя він прагнув відродити у своїх сучасників національну гідність, самосвідомість. Головним його завданням залишалося вшанування пам’яті про тих, хто загинув від рук радянського режиму – адже потрібно знати свою історію, щоби вона більше ніколи не повторилась.