# data[].attributes.headline
Українська літературна критика. Хто наважився?

# data[].attributes.subject
Українська літературна критика. Хто наважився?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Останні події літературного життя, пов'язані зі скасуванням Ліною Костенко презентаційного туру книжки "Записки українського самашедшого", серед іншого, змушують замислитися над етичними, моральними, професійними межами літературної критики. Що може, а що не може дозволити собі той, хто аналізує та оцінює певну книжку? Які мають бути межі та чи мають вони бути взагалі? Поділитися своїми роздумами з цього приводу ми попросили кількох учасників літературного процесу.

Володимир ПАНЧЕНКО, літературознавець, критик, головний редактор сайта "ЛітАкцент":

- Мабуть, сьогодні важливо нагадати передусім про етичні засади літературної критики. Оцінювати той чи інший твір - річ дуже відповідальна. Потрібні аргументи, а не голі імпресії. Потрібен гідний тон і фаховий рівень полеміки. Потрібне співдумання з автором, про якого пишеш. Із власного досвіду знаю, що коли кажеш письменникові навіть якісь не дуже приємні для нього речі, але звертаєшся до нього з відчуттям співучасті, прагненням зрозуміти і прояснити його сильні й слабкі сторони, - то, зрештою, він прийме твою точку зору. Найгірше для критика - егоїстичне "випендрювання", синдром Моськи (мовляв, бачте, який я - он кого критикую!). На жаль, така практика у нас існує. В її основі - низька культура, завищена самооцінка, бажання зіграти на публіку, підіграти "своїм". Від критики, звісно, не застрахований ніхто, проте - повторюся - тут дуже важливими є тон та аргументація.

Сергій РУДЕНКО, журналіст, критик, головний редактор сайта "Буквоїд":

- Як на мене, літературна критика має бути саме критикою. В Україні ж почасти за критику сприймають панегірики науковців про роботи своїх колег, друзів, кумів. Літературна критика, за рідкісними винятками, не виконує своєї ролі - чітко й аргументовано розставляти акценти про той чи іншій твір.

Чи мають бути моральні обмеження у літературного критика? Безперечно. Критик не повинен вдаватися до персональних образ. У центрі його уваги - твір, а не автор. Бо мене, передусім, цікавить сам текст і що про нього думає критик, а не особа письменника. Наприклад, у ситуації з Ліною Костенко львівські літератори перейшли на персону автора. Гадаю, цього цілком можна було б уникнути.

Водночас той же, хто береться за перо - чи то початківець, чи то класик - має розуміти: його оцінюватимуть не лише читачі, а й критики. І письменник має бути готовий до того, що його твір, який боготворить публіка, критика може не сприйняти. Яскравий тому приклад - книжки Люко Дашвар. Письменниця, тиражі книжок якої вже перетнули 100-тисяячну межу, є постійним об'єктом іронічних випадів літературних критиків. Хтось каже, що Дашвар - примітивна, хтось - що в неї погана українська мова. Але ж за її книжки своїм гаманцем голосують читачі! Для мене це - найголовніше. Бо книжка має бути цікавою, перш за все, споживачеві. І вмотивована критика має бути також затребувана споживачем. Врешті-решт і письменник, і критик, і видавець, і продавець працюють не лише для свого задоволення, а й для читачів.

Іван АНДРУСЯК, поет, прозаїк, есеїст:

- У теорії все дуже просто: літературна критика має аналізувати текст, а не обговорювати людину, яка написала той текст. На практиці ж тексти бувають різні, зокрема й такі, де в процесі аналізу не обійтися без біографічного або психоаналітичного методу, - і тут дуже важливе почуття міри й такт критика. Бо в нас траплялися випадки, коли деякі критики умудрялися в межах жанру нібито рецензії "пообсмоктувати" не лише автора, а й, кажучи словами відомого Кролика, "всіх його родичів і знайомих" - та при цьому ні слова не сказати власне про текст... Узагалі ж, вести мову можна про все, в наш час табуйованість якихось тем чи ідей, певно, просто неможлива - але важливо, хто говорить, де, кому, з якою метою, а головне - ЯК говорить. Себто важливо мати почуття відповідальності за свої слова - передусім перед читачем, який з критичного матеріалу робить свій висновок. Адже читацький висновок може полягати не лише в тому, читати йому чи ні твори критикованого письменника, а й детально опрацьовувати чи ні писання певного критика.

Богдан-Олег ГОРОБЧУК, поет:

- Літературний критик обов'язково має бути переконливим. Якщо він аргументовано, з посиланням на високі авторитети науки та міцну методологічну базу декларує нове творіння живого класика чи якогось розкрученого жовторотика - честь йому і хвала. Якщо ж критик висмоктує з пальця необдумані твердження, порожні звинувачення чи дифірамби - я першим кинув би камінець у фігуральний город такого критикана.

# data[].attributes.attachment_link.title
Якою має бути літературна критика?

# data[].attributes.attachment_link.description
Останні події літературного життя, пов’язані зі скасуванням Ліною Костенко презентаційного туру книжки «Записки українського самашедшого», серед іншого, змушують замислитися над етичними, моральними, професійними межами літературної критики. Що може, а що не може дозволити собі той, хто аналізує та оцінює певну книжку? Які мають бути межі та чи мають вони бути взагалі?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Формалізм - це літературно-критичний підхід, який зосереджується на вивченні формальних аспектів літературного твору. Основна увага приділяється структурі тексту, мовним прийомам, композиції, стилістичним засобам, а не змісту чи контексту твору. Формалізм виник на початку XX століття в Росії та мав значний вплив на розвиток літературної критики та теорії.

Основні ідеї формалізму

1. Автономія літературного твору: Формалісти вважали, що літературний твір повинен розглядатися як самостійний об'єкт, незалежний від біографії автора, історичного чи соціального контексту.

2. Формальні елементи: Головна увага приділяється формальним аспектам твору - його структурі, композиції, мовним прийомам, ритму, римі, алітераціям тощо.

3. Поетичність: Літературний твір відрізняється від інших типів текстів своєю "поетичністю", яка досягається через використання особливих мовних засобів і прийомів.

Ключові редставники формалізму

1. **Віктор Шкловський: Один з найвизначніших російських формалістів. Відомий своєю теорією "остраніння" (відчуження), яка полягала у створенні ефекту "незвичності" через специфічне використання мови, що дозволяло читачам побачити об'єкти по-новому.

2. Роман Якобсон: Важливий теоретик, який розробив ідеї про функції мови та їхнє застосування в літературі. Якобсон виділив шість функцій мови, серед яких поетична функція має вирішальне значення для літератури.

3. Борис Ейхенбаум: Зосереджувався на дослідженні літературних жанрів і стилістичних прийомів. Він стверджував, що вивчення літератури повинно ґрунтуватися на аналізі її форми.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Літературна критика

# data[].attributes.attachment_link.title
Формалізм: структура тексту і мовні прийоми

# data[].attributes.attachment_link.description
Формалізм - це літературно-критичний підхід, який зосереджується на вивченні формальних аспектів літературного твору. Основна увага приділяє...

# data[].attributes.attachment_link.title
Критикиня Тетяна Трофименко|Професія літературного критика

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Степан Процюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники і їхні критики

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ГО Форум Видавців

# data[].attributes.attachment_link.title
Воркшоп від Олафа Кюля "Літературна критика та її вплив на переклад книжок"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Емігрантське радіо

# data[].attributes.attachment_link.title
Як розвивається сучасна літературна критика? Говоритимемо про це з Ярославом Карпцем

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Про катастрофічний брак літератури, професійних критиків, думці яких варто довіряти, українську літературну критику "на експорт" і філологічну освіту, яка заважає думати та сприймати світ Читомо дізналося з дискусії "Літературна критика сьогодні й (може) завтра: гравці, жанри, проблеми", що пройшла в рамках спеціальної програми Євгенія Стасіневича "Критикуючи критику" під час Книжкового Арсеналу. У розмові взяли участь літературний оглядач Юрій Володарський, літературний критик Костянтин Родик, головна редакторка видавництва "Основи" Оксана Щур та літературознавець Михайло Назаренко.

Юрій Володарський,

"Головна проблема в тому, що критикувати зараз абсолютно нічого. Цього року я поки не бачив жодної літературної новинки, жодної фікшн, серйозної книги, яка заслуговувала б на увагу. Мені здається, якби у нас було багато хорошої літератури, то з'явилося більше критиків, які б на ній вдало "паразитували", а так "паразитувати" загалом нема на чому.

Не можу згадати, хто з нас двох з Женею Стасіневичем першим сказав, що якщо у нас з'являється один хороший роман на рік - це вже успіх, а якщо два - це щось неймовірне. 2014 рік ознаменувався появою двох книг справді високого рівня: "Месопотамія" Сергія Жадана і "Фелікс Австрія" Софії Андрухович. Це непересічна подія, яка у нас стається раз на п'ять років. Саме так колись зійшлися у фіналі "Книги року ВВС" 2010 року романи "Ворошиловград" Сергія Жадана і "Музей покинутих секретів" Оксани Забужко.

Друга проблема - мало майданчиків для публікації, на них "не прогодуєшся". В Україні неможливо заробити на життя літературною критикою, обов'язково потрібно займатися чимось ще і багато чим ще. Мені здається, це основні проблеми.

Де "мешкає" критика, якщо можна її так називати, швидше це книжкова журналістика, те, чим я, власне, займаюся. Вона повинна бути перш за все у спеціалізованих літературних виданнях, у загальнокультурних виданнях. Мало всього: майданчиків, хорошої літератури і, відповідно, критики.

Легше сказати, що погано. Важче за все показати, що треба робити.

Ми не повинні допускати "осімейнену" критику, вона неприпустима. Прояви такої критики ми повинні викривати, формувати відповідне ставлення до неї. Якщо Василько - друг Петрика і нього вийшла книжечка, а Василько написав, що вона хороша, і в цьому прочитується "Книжечка хороша, бо її написав мій друг, Петрик", то Василькові не місце у критичній спільноті.

На різних міжнародних книжкових фестивалях я пропонував перекладати українських авторів на польську та естонську, але нічого не вийшло, бо такі речі повинні бути системними і на це потрібні кошти".

Оксана Щур,

головна редакторка видавництва "Основи", книжковий оглядач порталу літературної критики "ЛітАкцент":

"Я пишу рецензії не для заробітку, в Україні неможливо з цього прожити. Написання однієї ґрунтовної статті займає тиждень. Відповідно гонорар повинен бути таким, щоб цей тиждень можна прожити або має бути моральний фідбек для того, щоб ця робота мала сенс.

Я пишу, коли дуже хочу висловитися, це буває раз на кілька місяців і лише для власного задоволення. В Україні зараз виходить досить багато перекладної літератури. Про це можна і треба говорити. І те, що в інших країнах уже була рецензія на цю книжку, не означає, що не можна писати про неї в сучасному українському контексті.

Питання ще й в престижності професії критика: для того, щоб критикувати потрібно мати певну базу, не лише читати книжку, але вникати в контекст.

В критиці мають працювати справжні інтелектуали. Їх з гуманітарної часто забирають в інші сфери за набагато більшу оплату праці. Писати про книжки ночами в перервах між однією та іншою роботами досить складно.

У нас немає середовища, де критик був би незалежним.

Багато письменників і критиків виконують різні адміністративні функції. Інша проблема середовища: у нас зараз всі пишуть поодинці, дуже мало комунікують між собою, майже не відбувається дискусій.

Щодо професійного навчання майбутніх критиків, то переконана, що на магістеріумі з літератури мають бути практикуми з літературної критики, основ видавничої справи і редагування. Люди, які закінчують філологічний факультет, повинні мати не лише теоретичні уявлення про світ, а й навики у написанні критики.

Сучасні студенти-філологи менше ходять на поетичні тусовки, не дуже слідкують за новинками сучасної літератури, не дивляться "відкритими" очима на молодих поетів і навіть не всіх із них знають. У них немає достатньої комунікації між собою, окрім коментарів на Facebook, а в середовищі ж народжуються найкращі ідеї, формуються і шліфуються найкращі постаті.

Пам'ятаю багатьох людей, які зараз дуже авторитетні у книжковій сфері, ще з тих часів, коли вони писали дурниці і публікували їх на літературно-культурологічних сайтах. Починати треба вже тоді, коли ти маєш, що сказати на повний голос і можеш за свої слова відповідати. З кожним початківцем повинен працювати редактор - це ще одна проблема інфраструктури.

В кожній рубриці "Культура", на кожному сайті про літературу повинен бути редактор, який не лише замовляє статті, але може порадити щось переформатувати переписати тому, що це його робота. Мають бути такі статті, які цікавіше читати, ніж романи, про які вони написані".

Костянтин Родик,

"Головна причина того, що критика сьогодні, м'яко кажучи, не в належному стані - за неї не платять. Щодо рекомендацій у критичних статтях, я вважаю, що коли оце "подобається/не подобається" говорить людина, за плечима якої тисячі прочитаних книжок, не тільки фікшн, нон-фікшн, а і серйозна література, то це суттєва порада.

Я категорично не згоден, що нема чого читати, навпаки, що мало часу, щоб прочитати все, що з'являється в українській літературі. Мало хто із критиків прочитав "2014" Владислава Івченка, а всі книжки, написані на матеріалі війни, яка сьогодні триває, - ні з чим не порівняна література і у нас її багато. Це й "Укри" Богдана Жолдака, й "Маріупольський процес" Галини Вдовиченко, й "Іловайськ" Євгена Положія. Всі ці книги по-своєму хороші, можливо, це не такі відкриття, яких хотілося б, але це якісні тексти. Що ж до "2014" Владислава Івченка, то це саме відкриття.

Завдання критика - зрозуміти, чому тільки одна книжка може вважатися кроком вперед. Ми в критиці дуже упосліджуємо соціологічний аспект. Чому у нас менше резонансних книжок, чому резонанс не відбувається і чому ми не робимо більше енергійних кроків, щоб він був? У нас часто трапляється, що ми перестаємо читати тих, хто же відомий і ганяємося за новими іменами.

Літературна критика напряму залежить від рівня свободи суспільства, вона не існує сама по собі.

Значною мірою літературна критика залежить від того, яке ставлення суспільства до критики як такої взагалі. Це складне питання, відповідь на нього залежить від банальних речей: у чиїх руках перебувають ЗМІ, хто їх контролює, хто "замовляє музику" і не тільки літературну, якраз вона йде вже після. Спочатку йде політична та соціальна критика.

Чи потрібно інституалізувати професію критика? Звичайно, потрібно, але з іншого боку, чи є у нас для цього умови. Вже кілька років при львівському відділенні Інституту літератури існує відділ критики, який очолює Віктор Неборак та Ігор Котик. Кілька років тому вони видали книгу "Критика прози" у видавництві "Грані-Т", але тираж не розійшовся.

По суті справи, існування відділу критики мусило б вести до періодичної появи таких книжок про прозу взагалі, про жанрову прозу, про нон-фікшн".

Євгеній Стасіневич,

"Рецензії або літературно-критичні відгуки, які з'являються, як правило, стосуються або дуже поганих текстів, які хочеться розбивати під корінь, або дуже хороших текстів. "Серединна" література залишається поза увагою.

Літературознавиця і критикня Ганна Улюра періодично пише відгуки на тексти, які не потрапляють ані до розряду графоманії, ані до розряду тих, які залишаться з нами на довгий час. Але у більшості літературних критиків, в тому числі у мене, є якесь небажання дивитися на щось неочевидне, на те, що написано без особливих претензій.

Є таке враження, що ми вибираємо, про що писати і цілий шматок літератури випадає.

За останні роки у глянцевих журналах і на сайтах з'являються добірки літератури, які певним чином компенсують відсутність літературної критики. Таких списків все більше і вони дуже різні, починаючи від Elle і Vogue українських редакцій з прицілом на свою аудиторію. З одного боку розвивається формат літературного огляду, а з іншого - ним ніби підміняється сама літературна критика. Тобто можна говорити, що про книги пишуть і робити конкретні посилання, а самої критики при цьому не знаходити.

Теоретично літературні критики можуть займатися просуванням української літератури на закордонному книжковому ринку та сприяти її перекладу, але у нас не існує цих шляхів комунікацій, немає літературних інститутів, які просували б авторів. У нас конкретні видавництва налагоджують стосунки із західним ринком. В ідеальному світі критики могли б зробити щось таке через інститут книги, але це не наша ситуація.

Постійна тема на Форумі видавців і Книжковому Арсеналі - відсутність нових імен. Є старші літературознавці, а нові літературні критики не приходять. Мені здається, що і ринок більш-менш дозволяє, і кількість ресурсів, де можна публікуватися.

Проблема в тому, що філологи-літературознавці під час 4-6 років навчання втрачають здатність реакції. Фундаменталістський підхід до літературознавства унеможливлює в майбутньому живу реакцію на те, що відбувається. Техніки і способи навчання філолога ускладнюють процес мислення і роботу з сьогоденням. Було б непогано зробити магістерську програму з літературної критики.

Робота літературного критика вимагає самодисципліни: якщо ти берешся за щось, то маєш ставити перед собою надзавдання - не зійти з дороги тільки тому, що тебе щось постійно розчаровує чи ти постійно щось недоотримуєш.

Сподіваюся, що люди, які займаються літературною критикою, продовжать свою справу, не скидатимуть обертів і звертатимуть увагу на речі, які б не хотілося надто хвалити чи надто критикувати, формуючи для себе таким чином більш здорову історію.

Хотілося б, щоб літературного критика в сьогоднішніх умовах сприймали перш за все як фільтр і щоб він добре виконував цю роль. Від письменників хочеться чекати, що буде написано щось вартісне або не написане, якщо вони пишуть настільки погано".

Михайло Назаренко,

"У нас досить часто називають рецензіями те, що ними не є, і від критика чекають лише одного, щоб він сказав: "оцю книжку читати варто", "цю не варто", "цю книжку варто читати на березі моря влітку під час відпустки", "цю книжку читати лише тим, у кого університетська освіта".

Це рекомендації, а критика має робити щось ще, чого значна частина тих, хто пише про книжки, просто не робить.

Книжка є частиною літературного процесу, вона пов'язана з тим, що було раніше, може вплинути на те, що з'явиться в літературі після неї; якщо вона прийшла до нас з іншої літератури, ми маємо вказати, яке місце там ця книга там посідає; або книжка написана не дуже добре, але чому вона важлива.

Для мене зразком літературного критика є Юрій Тинянов, він був філологом і розумів літературний процес як систему. У нього був афоризм про гарматне ядро та мармурову кулю, де йшлося про те, що ядро негарне, несиметричне, але воно летить і виконує свою функцію, а мармурова куля гарна і відшліфована, але вона нікуди не полетить. Так само з літературою: є книги, які можуть здатися такими кострубатими, що виламуються з наших уявлень про те, чим є і чим має бути література, і критик має побачити чому це працює. Таких випадків у нас дуже мало.

Критики повинні вміти читати, це ази, без цього не обійтися, але коли вийшла "Месопотамія", ледь не отримала "Золоту бульку" на "ЛітАкценті". Скільки було рецензій, де йшлося б про те, чим є цей роман, чому це не роман про Харків? Нещодавно в одному виступі довелося почути: "Це роман про те, як місто знищує людину". Але це не так, це міфологічний твір, треба розуміти, що хотів зробити письменник Сергій Жадан і знати, що таке міфологія.

Значна частина людей, які пишуть про книги, читають лише на поверхні, не залежно від того філологічну вони отримали освіту чи ні. Рівень вимог до критиків у нас вкрай низький. Рідко трапляється зворотна ситуація, коли замість рецензії маємо плин філологічної свідомості і після її прочитання книга зрозуміла ще менше, ніж до цього. Елементарне невміння читати, проте вміння писати, тобто складати літери, надто часто у нас трапляється.

Дуже важливо, щоб з'являлися критики з певною системою цінностей, щоб рецензія могла стати орієнтиром. Такого бракує в українській критиці.

Короткі огляди літератури - це і добре, і погано звісно. Що можна робити в цьому форматі, показав у своїй блискучій статті, присвяченій прозі і поезії 20-х років "Литературное сегодня", Юрій Тинянов. В статті півсторінки присвячено письменникам Алєксєю Толстому і чверть сторінки Євгєнію Зам'ятіну, але з того часу ці точні формулювання цитують у кожній статті про них.

Щодо жанрової літератури, яка мене найбільше цікавить, огляди потрібні з двох причин: по-перше, у нас мало розуміють, що таке жанр і хтось повинен ці уявлення формувати. Наочний приклад: про цикл Юрія Щербака "Час..." (антиутопії) у кожній другій рецензії писали, що це альтернативна історія. По-друге, у нас жанри, часто замасковані: під любовний роман - психологічна проза, під фантастику - магічний реалізм або технотриллер, під філософський роман - детектив, і навпаки філософський роман, який намагається видати себе за детектив.

Читачі, які цікавляться цими жанрами, хотіли б знати, що виходить з жанрової літератури. Дуже багато рецензій на твори, які містять ті чи інші фантастичні елементи, але не належать до жанру. Про твір з подорожжю в часі, зі спілкуванням з померлими, ми можемо зустріти рецензію, в якій це виноситься за дужки і виходить, що текст написаний реалістично.

Це свідчить про певний острах до жанру і про небажання зрозуміти, навіщо автор це зробив. Кваліфіковано зроблені огляди жанрової літератури як такої чи літератури за певний період, чи літератури у певному роді і виді: поезії, балади, драматургії, потрібні не лише читачам, але і самій літературі, бо це допомагає структурувати її зсередини".

Чільна світлина theaustralian.com.au

Найкращий лайк - це 30 гривень))

Фондуючи незалежну редакцію Читомо, ви допомагаєте зростити нове покоління професіоналів видавничої справи і збільшуєте кількість хороших книжок у світі.
Спасибі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Інна Мочарник

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературна критика, або Як тримати в тонусі українську книжку

# data[].attributes.attachment_link.description
Про катастрофічний брак літератури, професійних критиків, думці яких варто довіряти, українську літературну критику "на експорт" і філологічну освіту, яка заважає думати та сприймати світ Читомо дізналося з дискусії "Літературна критика сьогодні й (може) завтра: гравці, жанри, проблеми", що пройшла в рамках спеціальної програми Євгенія Стасіневича "Критикуючи критику" під час Книжкового Арсеналу.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ф-т української філології, культури і мистецтва

# data[].attributes.attachment_link.title
Майстер-клас "Літературний критик наближається: місія подкастів здійсненна"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У даному розділі, Вашій увазі представлені найбільш цікаві і пізнавальні матеріали критичного змісту, а саме: статті письменників, які стали класикою, роботи відомих літературних критиків і діячів української культури і мистецтва.

Критичні статті, або літературна критика, - цей розділ повинен допомогти як учню, так і вчителю; як студенту філологічного факультету, так і науковому діячу, який займається літературно-дослідницькою діяльністю.

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературна критика, критичні статті з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
Критичні статті про життя та творчіть відомих українських письменників та поетів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Теоретичні відомості проекту “Літературна критика”

# data[].attributes.attachment_link.title
літературна критика

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Як виглядає робота, де потрібно постійно читати книжки й говорити про них? Розпитали про це Богдану Романцову, редакторку видавництва "Темпора", літературну критикиню та лекторку, яка, до речі, 15 червня читає у Києві авторський курс про постмодернізм.

Літературний критик пише тексти про книжки та письменників, читає лекції про авторів, розповідає про літературу на радіо, телебачення - всюди, куди покличуть. Як правило, критик регулярно пише статті в різні видання, як літературного спрямування, так і "нормальні" - для людей не з лампової книговидавничої сфери.

При цьому саме книжки та їхні автори є головною темою статей: від того, що завтра умовний міністр напише статтю "7 книжок, які мене не здивували", він не перетвориться на критика.

Як ви відповідаєте на закид, що літературний критик, мовляв, сам не може писати, тому тільки критикує?

Кажу своїм драконам "Дракаріс!" 🙂 Насправді я завжди згадую Умберто Еко, якого так дістали репліки, що критики та університетські викладачі просто не здатні написати нормальний роман, що він у 47 років створив "Ім'я рози" - твір, який потім ще дуже довго тримався в італійській "Гарячій двадцятці тижня".

У критика дуже непогані шанси написати якісний текст: ми багато читаємо і знаємо, як пов'язаний головний герой з кошенятами, чому мотивація така важлива і як створити в тексті несуперечливий часопростір.

Книжка - логічний наступний крок людини, яка займається критикою.

Додам також, що критики, як правило, є авторами, просто не обов'язково йдеться про художку. Минулого року критикиня Ганна Улюра написала чудову книжку про знакові літературні тексти на кожен день. Ще в 2016-му було видано "Ціну питання: 27 інтерв'ю Євгенію Стасіневичу" . Тетяна Трофименко на цьогорічному Книжковому Арсеналі презентувала "#Окололітературне" - аналіз сучукрліту останнього десятиліття. Ростислав Семків, лектор, критик і викладач Могилянки, вже має кілька книжок про те, як писали класики і як їх читати . Відверто кажучи, я давно чекаю на книжку про те, що пили класики, але, схоже, доведеться писати її самій.

Думаю, якісна гуманітарна освіта може дати міцний бекграунд. А системні знання - це важливо. З-поміж іншого: ерудиція, вміння узагальнювати, бачити зв'язки та паралелі, знання історії літератури - просто must для критика. Однак можуть бути прекрасні критики не гуманітарії, тому дуже дивно стверджувати, ніби без диплома філолога критик не є критиком.

Що важливіше, критик має постійно тримати руку на пульсі літпроцесу, бо не встигнеш озирнутися, а Джуліан Барнз опублікував новий автобіографічний роман, Букер розширив територіальні кордони, а Нобелівка стала темою жовтої преси на два тижні і всі друзі питають: "А що там у Арно?".

Літературний процес не має вихідних, не йде у відпустку і не пробачає зневажливого ставлення. Звучить ніби статус в соцмережі, але хай вже буде.

Хороший критик вміє добре писати, бо літературна критика - це насамперед цікаві статті, які легко читаються. І це, до речі, відрізняє критика від академічного літературознавця, змушеного постійно прикриватися формульними громіздкими конструкціями, шизофренічним "ми" та іншими особливостями невблаганної наукової мови. Хороший критик також вміє аналізувати тексти, бачити внутрішні зв'язки, що пронизують літературний процес, ніби невидимі, але дуже міцні нитки.

Критик, який береться за інтерв'ю, має бути комунікабельним (бодай впродовж цих двох годин), вміти розкрити свого героя (а не себе), поставити запитання, які зачеплять автора, а потім відійти в тінь. Останнє - дуже важливо, адже інтерв'ю - це не майданчик для демонстрації своєї безмежної критичної харизми, а спосіб показати читачам цікаву людину з цікавого боку. Не всі критики готові в діалозі Сократа і Платона лишатися Платоном.

Наприклад, курси на платформі . Можна поїхати на зимову й літню літературні школи, відвідати курси письменницької майстерності й школу редагування. Сподіваюся, колись Litosvita запустить окремий курс для критиків, а поки на правах реклами запрошую записатися на мій червневий курс про постмодернізм та інші сучасні літературні течії .

Лекції також відбуваються у Літературній лабораторії Арсеналу (кураторка - Оксана Щур). Там можна почути легендарних викладачів літератури, наприклад Віру Агеєву та Олену Галету.

Приватна бібліотека Botan регулярно запускає курси від різних літературних критиків, письменників та кураторів. Там читають, наприклад, Женя Стасіневич, Сашко Михед, а їх можна слухати нескінченно.

На Big Books Events - Книжковому Арсеналі та Форумі видавців - завжди є події для критиків, про критиків і з критиками.

На "Суспільному" можна дивитися літературні програми, наприклад "Букоголіків" Жені Стасіневича. Раджу також переглянути попередні ефіри "#БібліоFUN" Ростислава Семківа, а ще - слухати "Книжкову лавку" Олени Гусейнової на "Радіо Культура".

Книжки можу перераховувати дуже довго, тому просто пораджу топ-три, які справили на мене найбільше враження за цей рік: "13 способів дивитися на роман" Джейн Смайлі, Ганни Улюри, "Дальній острів" Джонатана Франзена. Найскладніше і найприємніше в професії критика полягає в тому, що скільки б ти не прочитав, щось лишиться за кадром.

Тексти ніколи не закінчуються, тож не сподівайтеся позбутися книжок, як казав Умберто Еко.

Наскільки ця професія затребувана в Україні? Які відкриває перспективи?

Щоб не плакать, я сміялась.

Мені здається, запит на критику формується просто зараз, бо це - одна зі складових здорового літпроцесу. Більшає книжок, зростає кількість перекладів, одна людина не може охопити все, тож виникає потреба в осмисленні та аналізі того, що виходить. Запит на якісну критику тільки зростатиме із часом, якщо ми не звернемо геть не туди. Але на цей випадок в мене є диплом, що дозволяє викладати дітям хореографію 🙂

Перспектива може бути кількісна і, не скажу "якісна", але пов'язана зі змінами. Кількісна - це коли статті тобі замовляють різні редактори різних ЗМІ, замовлень все більшає і якоїсь миті їх виявляється більше, ніж часу на писання текстів. Тоді критик має розкіш обирати цікаву тему або й від чогось відмовитися. А пов'язана зі змінами - це коли критика кличуть стати радіо- чи телеведучим, викладати на різних літературних курсах, в університеті, тобто поділитися експертним досвідом з іншими.

"Bad news, nobody!" - як сказав би професор Г'юберт з "Футурами". Рецензії, огляди, інтерв'ю з авторами - це радше хобі (коли йдеться про гроші), на яке людина часом мусить ще заробити.

Прочитати книжку або й кілька (якщо це огляд), написати текст, відредагувати себе. Перевірити факти, посумніватися. Таки відправити редакторові матеріал, бо дедлайн за сім хвилин. Якщо йдеться про інтерв'ю, критик кілька днів готує запитання, потім бере це інтерв'ю, розшифровує, редагує, затверджує з героєм, надсилає редакторові. Якось я порахувала, що в мене сукупно на інтерв'ю йде щонайменше 20 годин. І за тиждень, місяць або й півроку критик отримує свій неймовірний гонорар, за який можна двічі-тричі пообідати в центрі (без десерту й салату).

Втім, не варто докоряти головним редакторам і власникам ЗМІ: гроші на гонорар немає звідки брати, а читачі поки не готові платити за те, щоб переглянути чергову рецензію. Тож літературні критики майже завжди мають кілька джерел заробітку: викладання в університеті та на літературних курсах, редагування, переклади, репетиторство. Або й роботу у сфері, не дотичній до літератури.

Вдень ти офісний працівник, а вночі цьому місту потрібен супергерой-критик - якось так.

Що вам найбільше подобається у роботі критика? А що НЕ подобається?

Я неймовірно люблю критику, мені в цьому світі затишно й красиво, як у Гобітоні чи Мумі-долі. Мені подобається писати статті, я не можу без читання - це буквально фізіологічна потреба. Коли пазл складається, коли інтерпретація цікава, коли помічаєш те, що автор, ймовірно, бажав приховати, коли раптом зустрічаєшся з письменником на полі тексту, коли розмова з автором легка, але глибока, коли останній шматочок у твоєму критичному вітражі виявляється потрібної форми - переживаєш катарсис.

Я не в захваті від гонорарів. Але "це літпроцес, дитинко!".

Ще мені не подобається знецінення роботи критика і фрази на кшталт "Критики просто переказують книжки, так може кожен". Не люблю відверто рекламних матеріалів та неймовірно улесливих інтерв'ю з нікому не відомими авторами, на яких бракує позначки "Реклама". Такі речі підривають базову довіру до критиків.

Але загалом я обожнюю критику. Думаю, якби мене залишили на Марсі, як Марка Вотні з роману Енді Вейра, я не картоплю саджала б, а писала б статті про літературу. Тому я не вижила б, а от Вотні молодець.

Образи, звісно, трапляються, але варто пам'ятати просте правило: дружба закінчується там, де починається текст. Якщо критик не певен у тому, що зможе лишатися неупередженим, краще й не братися за тексти друзів. Або не мати друзів 🙂

У мене частіше виникають проблеми, коли геть незнайомі люди надсилають мені тексти на кількасот сторінок у фейсбуці в приватні повідомлення із проханням "написати рецензію чи хоча б відгук" на їхній роман. Бо мені "що, складно?" і "це ж просто читання". На мою чесну відповідь, що мені складно, що я отримую завдання від редактора видання, а не від автора, що рецензія на величезний текст, який не вийшов як книжка, - то дивна практика, вони ображаються.

Чомусь ніхто не просить перукаря безкоштовно зробити боб-каре, бо "це ж лише волосся, там просто відрізати", а от до критиків по безкоштовні рецензії приходять постійно.

Звісно, зовсім інша справа - коли йдеться про співпрацю з рукописами в рамках певних курсів, літшкіл або літературних проектів. Тоді рукописи для мене стають не лише маркером довіри, а й можливістю побачити і відстежити прогрес слухачів.

На вашу думку, критик має чогось навчати читача чи просто бути його провідником у світ літератури?

Найгірше, що може зробити критик, - прибрати позу пророка і голосом Сосюри почати: "Любіть Україну, як сонце любіть. А ще любіть Жадана". В українських читачів серйозна алергія на повчання і одну-єдину інтерпретацію літературного тексту, яку їм нав'язливо пропонували в школі. Панас Мирний має обов'язково писати про нещастя селян, синє небо над головою селян символізує смуток, а жовта висохла трава - проминання скорботного життя. До таких "творів про книжку" слід було додати епіграф з Ліни Костенко чи Тараса Шевченка, щоб вже точно "зарах".

Критика зовсім не про це. Ми відфільтровуємо чимало літератури для того, щоб читач міг не витрачати час на книжки, які йому не підійдуть. Критик - насамперед провідник в океані текстів. А ще критик - професійний читач, який може запропонувати цікаву інтерпретацію, подивитися на текст під геть неочікуваним кутом. Але це не означає, ніби ми претендуємо на інтерпретативну монополію: розумій Донну Тартт, як я, або ти програв. Навпаки: що більше переконливих інтерпретацій, то цікавішою є книжка. І авторське розуміння і бачення свого тексту, до речі, - лише одне з багатьох.

Можна сказати, що критики остаточно добили запитання порядної шкільної вчительки "Що хотів сказати автор?", а потім ще й пострибали на ньому.

Мене часто питають, чи ми ворогуємо з книжковими блогерами. Досі не знаю, звідки цей міф виростає, але то лише міф. Ні, ми не конкуренти, ми гравці на спільному полі культури, бо хочемо, аби література стала ближчою до читача.

Блогери, власне, мають блог або інший постійний майданчик, наприклад сторінку в соцмережах - букстаграмери користуються інстаграмом, буктьюбери мають канал на YouТube. На відміну від критиків, яким статті або хоча б приблизну тему замовляють редактори видань, блогери самі можуть обирати, про що писати. У них вільніший формат і, як правило, мобільніший і безпосередніший зв'язок з аудиторією. Критикам за статті платять гонорари, а блогери можуть монетизувати свій майданчик, однак не отримують грошей безпосередньо від редактора видання.

Не думаю, що є сталий рецепт на кшталт "мені вже 20, в мене мало друзів і багато книжок, стану ж бо я критиком". Критику обирають, як і будь-яку професію. Думаю, точно не варто ставати критиком, якщо не любиш читати і тобі дуже важко дається писання текстів. Або якщо любиш, але готовий читати тільки один жанр, наприклад детективи.

Як почати кар'єру літературного критика? Куди і кому писати?

Писати на сторінки або на пошту спеціалізованих і не дуже спеціалізованих видань. Наприклад, якщо ви запропонуєте матеріал "ЛітАкценту", "Читомо", "Букмолю" через фейсбук-сторінку, якщо цей матеріал сподобається головним редактор(к)ам і якщо зірки зійдуться - статтю опублікують. А тут так само, як з першим мільйоном: його заробити найскладніше.

Всіх не перерахувати. Я завжди читаю те, що пишуть Ярослава Стріха, Ганна Улюра, Женя Стасіневич, Іра Ніколайчук, Ярина Цимбал. А ще я читаю телеграм-канал Apophenoid Android перекладачки Ольги Любарської - про книжки і не лише, канал "Товще за твіттер" перекладачки Насті Завозової, проскролюю канал "Обкладинка" , щоб орієнтуватися у візуальних книговидавничих трендах.

Втім, частіше мені важить не ім'я, а тема. Я все ж пишу насамперед про перекладні книжки, а не українські, тому й про наш літпроцес читаю менше, хоча є неймовірно яскраві критики-"україністи". Якщо йдеться про зарубіжних, для мене більше важить видання, ніж ім'я. Намагаюся стежити за рецензіями у Sunday Book Review від The New York Times, не пропускати цікавих статей у Books & Fiction від The New Yorker, зокрема того, що пише Кеті Волдмен. Стежу за цікавими авторами, які ще й пишуть добрі статті, як-от Рейчел Кушнер, Джонатан Франзен та Тайє Селасі. Пречудові рецензії трапляються у The Guardian. Читаю статті Рона Чарльза у The Washington Post і все, що пише Майкл Шауб у різні видання та в твіттері.

Скільки книжок на місяць ви читаєте як критик? Порадьте, будь ласка, як знаходити час на читання.

Дуже по-різному. Як правило, 2-3 книжки на тиждень, хоча буває і 6, а буває, що одну. Все залежить від того, чи близько дедлайни, скільки лекцій мені читати найближчим часом і чи я спала впродовж останніх трьох днів. Я з жахом і надією чекаю наближення Книжкового Арсеналу та Форуму видавців, бо літературний потік тоді не спинити.

Як читати більше? Дуже просто. Щоранку повторюйте: "Я не візьму собі ні дружини, ні земель, не буду батьком дітям. Я не одягну корони і не домагатимуся слави. Я житиму і помру на варті. Я - меч у темряві; я - вартовий на Стіні; я - щит, який охороняє царство літератури". Амінь.

Не тільки про коми: чим насправді займається редактор та як потрапити на роботу у видавництво

6 порад, як читати більше

"Я работаю писательницей!" Интервью с Тамрико Шоли

# data[].attributes.attachment_link.title
Чим заробляє на життя літературний критик і яким він повинен бути?

# data[].attributes.attachment_link.description
Як виглядає робота, де треба постійно читати книжки й говорити про них? Розпитали редакторку і літературну критикиню Богдану Романцову.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Максим Ласкус

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія та література

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Максим Ласкус

# data[].attributes.attachment_link.title
Філворд "Інтерпритація літературного твору"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Важко уявити літературно-художнє видання без рецензій, літературних портретів, критичних оглядів та ін. Хоча критична частина не є обов'язковою для журналів такого типу, але в основному вона наявна. Феномен літературної критики та медіа тісно пов'язані між собою. Адже "...літературна критика стає суспільним феноменом тільки тоді, коли формується національна періодична преса - основний "плацдарм" функціонування критики" [6].

Як особлива галузь діяльності літературна критика виокремилася вже в епоху античності в Греції та Римі. Існувала вона і в древній Індії та Китаї. Основні положення літературно-критичної діяльності заклали та обґрунтували філософи античності - Платон і Арістотель.

Літературна критика в її розвинутій формі - це відносно самостійна діяльність, спрямована на осягнення й оцінку художньо-естетичної своєрідності та суспільного значення нових творів мистецтва слова [4, с. 7]. Критика - засіб пізнання життя з допомогою твору, і засіб пізнання твору з допомогою життя [3]. Вона хронологічно й суттєво є своєрідним авангардом літературознавства: формує перші уявлення про літературні явища і пропагує їх серед читачів [6]

Ролан Барт, французький критик і теоретик семіотики, вважав, що критика - це не наука. У своїй роботі "Критика та істина" він писав: "Наука вивчає смисли, критика їх продукує. ...вона займає проміжне положення між наукою та читанням; ту чисту мову, якою є акт читання, вона постачає мовою, а ту міфічну мову, якою написаний твір і який вивчається наукою, вона постачає особливою мовою". Відповідно, "будь-яка критика є актом глибокого (або, краще сказати, профільованого) прочитання, вона розкриває відому осмисленість твору і в цьому відношенні дійсно розшифровує його і служить засобом інтерпретації".

Основою літературно-художньої критики є естетичне сприймання творів мистецтва, "в процесі якого зароджується ембріон естетичної оцінки, а цей процес супроводжується яскравим естетичним почуттям-переживанням" [5, с. 9]. Її призначення двохадресне - для читачів та для письменників. "Першим вона допомагає усвідомити вимоги дійсності до їхньої творчості, а другим - виробити певні естетичні смаки, розібратися в безмежному морі художніх творів, що друкуються в різних періодичних виданнях, виходять окремими книгами" [4, с. 12].

Розвиток літературної критики - складний та довготривалий процес. "На початковому етапі ... відбувається передовсім нагромадження й критичне освоєння емпіричного матеріалу, аналіз та оцінка окремо взятих літературних явищ. З часом виникає потреба певної систематизації окремих зауважень, спостережень, встановлення хронологічного та змістового, синхронного та діахронного взаємозв'язку між окремими літературними явищами, спроби осмислити їх як ланки єдиного літературного процесу, виявлення провідних тенденцій і закономірностей у ньому, усвідомлення національної специфіки літератури і на цьому ґрунті - визначення перспектив її дальшого розвитку". [6]

Зараз умовно можна виділити три основні вектори або орієнтири сучасної української критики:

- поділ на певні "тусовки" (за місцем проживання-навчання-роботи дослідників та їх творчою біографією);

- характерна тональнісна спрямованість критичного наративу (агресивно-провокативна, суто академічна, освітянська, аутсайдерська, просто філологічна тощо);

- певна тематична спрямованість (маються на увазі тематичні збірники праць учених або ж спеціалізацією окремих фахових видань чи її відсутність). [7]

Олег Баган у своїй статті "Спокуси і пастки літературної критики" виділяє наступні "спокуси", характерні для цього явища:

1) настійливе прагнення навчати;

2) прагнення впливати на літературний процес;

3) бажання програмувати розвиток літератури;

4) надміру теоретичний підхід;

5) настійливе її прагнення бути модною.

Автор також пропонує перелік проблем, з якими стикнулася українська література за період незалежності України:

1) проблема світоглядного хаосу;

2) відсутність етичної основи;

3) стирання індивідуальності;

4) відсутність настрою змагання;

5) проблема нового масовізму;

6) проблема ринкової залежності;

7) відсутність реального критицизму.

Лебединцева Н. у своїй статті-розвідці "Українська літературна критика: зміна горизонтів" говорить, що "амплітуда стильових коливань сучасних літературознавчих текстів охоплює два ...закономірні полюси: "академічне письмо" та "альтернативне письмо". Дослідниця дає наступне тлумачення цих термінів:

академічне письмо - це виважене, об'єктивне дослідження, в якому на перший план виходить не дослідник, а матеріал;

альтернативне ж письмо зумовлене двома факторами: війною батьків і дітей (феномен "infant terrible") та тими самими постмодерними пошуками (або, наразі, інтенціями), які в сучасному літературознавстві набувають ознак поганої звички.

Лебединцева Н. дає таку загальну оцінку цього феномену: "...сучасна українська літературна критика переживає період активних творчих шукань. Вона надзвичайно різноманітна й суперечлива".

Отже, літературна критика зараз перебуває в стадії формування та різних трансформацій. Незважаючи на складні умови, в яких їй доводиться виживати, вона розвивається і вдосконалюється. Будучи складним та багатостороннім явищем, літературна критика на сторінках літературно-художніх видань вимагає детального вивчення.

Література:

1. Баган О. Спокуси і пастки літературної критики [Електронний ресурс] / О. Баган // ЛітАкцент. - 2009. - Режим доступу: http://litakcent.com/2009/06/15/spokusy-i-pastky-literaturnoji-krytyky/

2. Барт Р. Критика и истина [Електронний ресурс] / Р. Барт. - 2004. - Режим доступу: http://ae-lib.org.ua/texts/barthes__critique_et_verite__ru.htm#2-4

3. Бурляй Ю. Основи літературно-художньої критики / Ю. Бурляй. - К.: Вища школа, 1985. - 244 с.

4. Галич О. А., Назарець В. М., Васильєв Є. М.. Теорія літератури: Підруч. для студ. філол. спец. вищ. навч. закл. / О. А. Галич (наук.ред.). - 2.вид., стер. - К. : Либідь, 2005. - 488 с.

5. Гром'як Р. Т. Історія української літературної критики (від початків до кінця ХІХ століття): Посіб. для студ. гуманіт. ф-тів вищ. навч. закл. / Р. Гром'як - Т. : Підручники & посібники, 1999. - 224с.

6. Історія української літературної критики та літературознавства. Хрестоматія. У трьох книгах. Книга перша: Навч. посібник / Упоряд. П. М. Федченко, М. М. Павлюк, Т. В. Бовсунівська; за ред. П. М. Федченка. - К.: Либідь, 1996. - 416 с.

7. Лебединцева Н. Українська літературна критика: зміна горизонтів / Н. Лебединцева // Наукові праці. Науково-методичний журнал. - Т. 70. Вип. 57. Філологія. - Миколаїв: Вид-во МДГУ ім. П. Могили, 2007. - С. 20-23.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЛІТЕРАТУРНА КРИТИКА ЯК НЕВІДЄМНА СКЛАДОВА ЛІТЕРАТУРНО-ХУДОЖНІХ ВИДАНЬ

# data[].attributes.attachment_link.description
Важко уявити літературно-художнє видання без рецензій, літературних портретів, критичних оглядів та ін. Хоча критична частина не є обов'язковою для журналів такого типу, але в основному вона наявна. Феномен літературної критики та медіа тісно пов'язані між собою. Адже "...літературна критика стає суспільним феноменом тільки тоді, коли формується національна періодична преса - основний "плацдарм" функціонування критики" [6].

# data[].attributes.attachment_link.title
Теоретичні відомості проекту “Літературна критика”

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Максим Ласкус

# data[].attributes.attachment_link.title
Вікторина "Гостре перо"

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературна критика - Мыслительная карта

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія літературної критики, Відомі критики та їх внесок, Роль літературної критики, Етика і об'єктивність, Аналіз літературних творів, Літературна критика ...

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературна критика