# data[].attributes.body
Vai mīlestība pret kino nav zudusi ikdienišķībā?

# data[].attributes.body
Kas ir pēdējā filma, ko esat redzējuši?
Kurā kinoteātrī?
Saldais vai sāļais popkorns?

# data[].attributes.body
Vislabākā daļa bija pūlis.

# data[].attributes.body
Kaut kas tik pazīstams, kaut arī nepiedzīvots. Filmā notverta emocija. Miers un vienkāršība. Atmiņa pieviļ, neaizmirsti to.

# data[].attributes.body
Bet tas ir dabīgi. Mirt. Tikt nomērdētam? Nogulties un turpat sapūt. Ļaut gadalaikiem aprakt tevi kā dinozauru. Fotogrāfija paliek. Palmasonam par prieku.

# data[].attributes.body
Lai cik paradoksāli, ka filma ir par mēmo kino, to vada skaņa, vēl uzsvērtāk- mūzika.

# data[].attributes.body
Viņas gandrīz vai pēdējā filmā “Ņinočka” (1939.g, rež. Ernsts Lubičs)  Garbo attēlo VDK spiegu ar misiju Parīzē. Tēvzemes vārdā Ņinočkai jāpārdod vecās Krievijas dārglietas. Taču ceļā stājas dārglietu vecā īpašniece- baltās Krievijas hercogiene un viņas advokāts, grāfs Leons.

Teorētiski filma ir par šo, taču, godīgi sakot, tas viss aiziet otrajā plānā. Varētu teikt, ka filma ir par nospiestā atbrīvošanos. Garbo tēls ir tik patiesi ieracies savā pārliecībā, ka nevar redzēt, kā cilvēks var dzīvot citādāk.

Un tad viņa iesmejas. Ļoti precīzs ir šis mirklis, jo tieši smiekli cilvēku visvairāk atbrīvo. Man gan nepatīk, cik strauja bija šī pārmaiņā- no pārliecināta spiega uz iemīlēšanos ienaidniekā, grāfā Leonā.

Beigās Ņinočka pamet PSRS un paliek kopā ar advokātu. Ļoti idilliski, taču kaut kas tajā liekas neīsts, nepatiess.

Jāsaka, ka filma ir ļoti propogandiska un parāda PSRS cilvēkus kā tikko izlīdušus no alas. Tādēļ, ja meklējat objektīvu 40. gadu attēlojumu, noteikti nevērsieties šeit. Tomēr jāatzīst, ka, lai arī filma ir no cita laika, domāta cita laika cilvēkiem, tās satīra un ironija iztur laika pārbaudi.

# data[].attributes.headline
Heisa kods un kaķis uz nokaitētā skārda jumta, kurš ļoti nervozi sper savu nākamo soli

# data[].attributes.subject
Heisa kods un kaķis uz nokaitētā skārda jumta, kurš ļoti nervozi sper savu nākamo soli

# data[].attributes.body
Spilgts piemērs cenzūras ļaundabīgumam kino. Balstīta uz T.Viljamsa  lugas motīvu, kuras centrā atsvešināta pāra- alkoholiķa Brika (Pauls Ņūmans) un Magijas (Elizabete Teilore)- attiecības. Iemesls atsvešinājumam, līdzīgi kā detektīvromānā, lēnām tiek atklāts, parādot tēlu perspektīvas- tās spiež atklāt Brika bagātais un drīz mirstošais tēvs, kuru ģimene iesaukusi par “Lielo papuci” (Burls Aivs).

Lai arī līdz galam neizteikta vārdos, lugā izvirzīta ideja, ka Briks iemīlējās savā nelaiķa draugā Skiperā, kurš pārgulējis ar Magiju, lai pierādītu (sev?), ka nav homoseksuāls.
58. gada Amerikā šādu filmu iespējams taisīt nebija, tādēļ patiesībā Briks un Skipers bija tikai ļoti tuvi draugi, un Magija patiesībā nekrāpa savu vīru- tas bija tikai pārpratums. Filma baidās no sava oriģināldarba. Pati kļuvusi par kaķi, kas bīstās nokļūt uz karstā jumta. Nevar jau vainot...it kā.

Filmā gan saglabājas Brika un Lielā papuča attiecību dinamika, kura atklājas pratināšanas ainās. Strīdoties Briks un Lielais papucis nonāk pie jautājuma- kas aiz mums paliek un kādu mantojumu mēs atstājam pasaulei?