# data[].attributes.headline
הבלדה על תומס הנודד

# data[].attributes.subject
הבלדה על תומס הנודד

# data[].attributes.body
תומס יצא עם בוא הסתיו,

אל היער החשוך,

חיפש דרכים, חיפש נתיב,

אך קול קרא לו מרחוק.

עמדה שם אישה בברדס אפור,

עיניה אש קרה,

אמרה: “תומס, אם תבוא איתי,

גורלך ייחרץ ברגע נמהר.”

צחק תומס, קד קידה קלה,

“אין בי פחד, אין בי מורא,

אם גורל קבע דרכי,

אלך איתך ללא חרטה.”

לקחה אותו אל תוך הערפל,

סוסהּ לבן כשלג,

שבע שנים חלפו כהרף עין,

בארמון זהב דומם ונוגה.

אך יום אחד נשבה הרוח,

קול מוכר לחש חרש:

“תומס, הזמן שלך אזל,

שוב לא תוכל לשוב לארץ.”

צעק תומס, ביקש רחמים,

אך כבר היה מאוחר,

נשאר לעד בין צללים קרים,

שירו נישא עם הרוח המר.

# data[].attributes.body
על ראש ההר, עם רדת יום,

רכב פרש על סוס אדום.

עיניו בורקות, פניו קשות,

לבו נושא סודות רבות.

הנערה עמדה לבד,

שערה זהוב, ראשה נרדף.

“פרש אציל, עצור, חכה,

עזור לי מפני צרה!”

“ומה קרה, עלמה טובה?”

שאל הפרש בקול גבה.

“אבי אמר שאשדך,

לאיש זקן אשר אינך.

אבל לבי שייך אחר,

לא אוכל עוד לחיות בַּשֶּׁקֶר.”

הפרש לחש, “אל תבכי,

סודי שלך – סודך שלי.”

היא עלתה אל סוס אביר,

יחדיו דהרו בלי מַחֲסִיר.

אך מה עלה בגורלם?

איש לא ראה אותם מָעֳלָם.

# data[].attributes.headline
בלדת הרועה והנהר

# data[].attributes.subject
בלדת הרועה והנהר

# data[].attributes.body
בערבה הרחבה, בין גבעות וחולות,

חי רועה צעיר, עם עדר וטלאות.

יום וליל הלך לבדד, שירו עם הרוח שר,

אך ליבו היה כלוא, בכאב שלא נגמר.

כי מולו זרם נהר, סוער, עמוק וקודר,

ומעברו חי עמו, שאהב אותו יותר.

אך הגשר הישן קרס, ודרך אין לשוב,

והמים רק גבהו, בלי רחמים, בלי חוב.

יום אחד נשמע קולו, קול אהוב מוכר,

מן הגדה שמנגד, חזק כמו נהר.

הרועה קרא בשמו, ליבו החל לרעוד,

והחליט סוף-סוף לקפוץ, לתת לגלים לנדוד.

הנהר אחז בו חזק, משך אותו לתהום,

ובמשך רגע ארוך, לא נותר בו עוד חלום.

אך אז, מן הזרם, יד חמה נשלחה,

ועמו נמשה לחוף, לעולם לא נפרדה.

ומאז אומרים בערבה, ליד מים צלולים,

שאהבה אמיצה שוברת גלים.

# data[].attributes.body
בערבה הרחבה, בין גבעות וחולות,

חי רועה צעיר, עם עדר וטלאות.

יום וליל הלך לבדד, שירו עם הרוח שר,

אך ליבו היה כלוא, בכאב שלא נגמר.

כי מולו זרם נהר, סוער, עמוק וקודר,

ומעברו חי עמו, שאהב אותו יותר.

אך הגשר הישן קרס, ודרך אין לשוב,

והמים רק גבהו, בלי רחמים, בלי חוב.

יום אחד נשמע קולו, קול אהוב מוכר,

מן הגדה שמנגד, חזק כמו נהר.

הרועה קרא בשמו, ליבו החל לרעוד,

והחליט סוף-סוף לקפוץ, לתת לגלים לנדוד.

הנהר אחז בו חזק, משך אותו לתהום,

ובמשך רגע ארוך, לא נותר בו עוד חלום.

אך אז, מן הזרם, יד חמה נשלחה,

ועמו נמשה לחוף, לעולם לא נפרדה.

ומאז אומרים בערבה, ליד מים צלולים,

שאהבה אמיצה שוברת גלים.

# data[].attributes.headline
בלדת האגדה של הילדה המסתורית

# data[].attributes.subject
בלדת האגדה של הילדה המסתורית

# data[].attributes.body
במרחק הרים אפלים, היכן שהערפל סוחף,

הייתה ילדה עם שיער כהה, עיניים כמו יהלום עז,

היא ראתה את הלילה, שמע את צלילי הרוח

והייתה מספרת סיפור, ששום אדם לא יכול היה לשמוע.

היא הלכה בין העצים, בתוך היער העתיק,

ליד אגם כחול שהפך לאדום באור השמש השוקעת.

היו סיפורים, של כישוף ישן ועתיק,

ושל נשמות שהיו חיות ושבו בתוך הסלעים.

החיפושים אחריה היו רבים, מכל הכיוונים,

אך היא נעלמה תמיד בין הצללים, כמו רוח חופשית.

היא רק נשקה את הלבבות, ולקחה עמה סודות,

והשאירו מאחוריהם רק שירי זכרונות, שמבולבלים מהזמן.

והעולם מספר עד היום על הילדה שנעלמה,

ועל הדרך שבה היא ריפאה את האדמה והלבבות השבורים.

אך לא יודעים עדיין אם היא מוות או חיים,

רק את הצללים שלה, שבים אל היער כל ערב מחדש.

האם היא קסם? האם היא רוח?

או שהייתה ילדה אמיתית, בשר ודם?

אלו שמעו את סיפורה אינם זוכרים את פניהם,

אבל כולם יודעים – כל מי שפגש אותה, לא היה עוד אותו אדם.

הסיפור הזה יישאר תמיד חידה, לא פתורה,

הילדה המסתורית ביער המפחיד והמיוחד.

האם תמצא אותה אי פעם? איש לא יודע,

אבל כל אחד יודע – היא שם, מחכה בצללים.

הסיפור הזה, הוא לא הסיפור שלך, ולא שלי.

זהו סיפור של האגדה, שניתן רק לשמוע בין הרוח והיער.

# data[].attributes.headline
בלדה לנסיך ולנביאה

# data[].attributes.subject
בלדה לנסיך ולנביאה

# data[].attributes.body
בארמון אשר מעבר להר,

חי נסיך רם ונישא, נהדר.

זהב בשערו, עיניו כים,

אך ליבו כבד, רועד מפנים.

בלילות ירח, בין צללים,

לחשו רוחות על גורלו הרעים.

"האהבה תביא לו אור וצל,

אך גם חרב חדה בלב נופל."

ביער קסום, נביאה שכנה,

רואה את העתיד, אך דוממת היאנה.

עיניה יודעות, אך פיה סגור,

מה יועיל אם תגלה את הסוד האכזר?

הנסיך פגש בה, עיניו בערו,

ליבו לחש לה: "אהבתנו גורלנו."

אך היא נרתעה, דמעה בזווית,

"הנסיך, היזהר, אני סוף בראית."

אך אהבתם גדלה, פרחה כמו ורד,

נגד אזהרות, כנגד כל סוד.

וביום כלולותיהם, ברקים הכו,

הרעם קרא: "כך נחרץ סופו!"

חרב בבשרו, דם על בגדי מלכות,

הנביאה צעקה, אך היה זה חסר תועלת.

דמעותיה זלגו, אך דבר לא שינה,

את העתיד היא ידעה—אך לא עצרה.

ועכשיו בארמון אשר מעבר להר,

אין נסיך, אין אהבה שנשאר.

רק רוחות ירח בין צללים,

לוחשות שוב על גורלות אבודים.

# data[].attributes.headline
הבלדה על האביר הנבגד

# data[].attributes.subject
הבלדה על האביר הנבגד

# data[].attributes.body
“בואי נא, אשתי, וספרי לי מיד,

מדוע ליבך כה כבד ועד?”

“הו, בעלי, אל תשאל, אל תכביד,

סוד בלבי, ואין בו עתיד.”

“ספרו לי הרוחות, ספרו לי גלים,

כי אשת חיל לי אך ליבה מסתרים.”

“הרוחות משקרות, הגלים מהסים,

אהבתי שלך, אך עיניי מבקשים.”

“למה בלילות את חומקת חרש?

ולמה בבקרים מבטך כה מרושש?”

“אני רודפת חלום, אני תועה בערפל,

אל תשאלני, אהובי, אל תבקש פשר.”

“אך אתמול אמר לי נושא חרבי,

שבלבך פועם לו סוד אהבים!”

“הו, אל תאמין, דבריו הם רעל,

שומרי הארמון הם שקר וכזב!”

“אך היום סיפר לי גם אחי הנאמן,

כי נישקת זר בשדה הקטן!”

“שפתיי לא שיקרו, ידי לא רעדו,

אך אם שמעת – אמת לא תמצא.”

“אם כן, אל תשקרי, אל תכחישי,

מיהו האיש שאת נפשך הוא לקח?”

“הו, אהובי, ליבך יתפורר,

כי האיש הוא אחיך, הבכור והגאה.”

אז שלף חרבו, ליבו התקשח,

דם אהבתו את רצפת האבן צבע,

האח נשאר והאישה נעלמה,

וכך נותר האביר לבדו, מקולל ונעזב.

# data[].attributes.headline
הבלדה של לילת הערפל

# data[].attributes.subject
הבלדה של לילת הערפל

# data[].attributes.body
“אוון, אוון, לאן נעלמת אמש?”

– “אל תוך הערפל, אל תוך הדממה,

קול לחש בי בין עצי האשוח,

וקרא לי לצאת אל הדרך.”

“אוון, אוון, מה ראית שם ביער?”

– “צל בין הצללים, עין באפלה,

רגליו לא דרכו על העלים,

אך קולו ריצד כמו אש.”

“אוון, אוון, מה הוא לחש באוזנך?”

– “שמי נאמר מזמן בשכחה,

שבילי חרוץ בין אבנים קרות,

ועקבותיי הן רק הד.”

“אוון, אוון, למה פניך כה חיוורות?”

– “אם אביט לאחור, לא אראה דבר,

אם אשוב אל הכפר, לא יכירוני,

כי הייתי – וכבר איני.”

# data[].attributes.headline
בין ההרים הגבוהים

# data[].attributes.subject
בין ההרים הגבוהים

# data[].attributes.body
בין ההרים הגבוהים, שם הרוח שרה,

חיה נערה בשם איליין, עם עיניים של ים.

לילה אחד, ירח מלא, זרק אור על השדות,

היא פגשה את ג'ון, רוכב על סוס שחור.

ג'ון רכב ממערב, עם לב מלא חלומות,

הם דיברו על אהבה, על עתיד ואגדות.

אך אויבים הגיעו, עם חרבות מבריקות,

ולבבותיהם רעדו, כמו עלים ברוח.

איליין חיכתה, עם דמעות בעיניים,

ג'ון נלחם, כמו לוחם אמיץ.

אך בשדה הקרב, נשמעה יריית כואבת,

ואיליין ידעה, שבליבו נחרתה הסופה.

עכשיו היא שרה, בשדות המוריקים,

על אהבתם הנצחית, ועל הזיכרונות.

בין ההרים הגבוהים, שם הרוח שרה,

הבלדה של איליין וג'ון, לעד תישאר חייה

# data[].attributes.headline
הבלדה של הילד והים

# data[].attributes.subject
הבלדה של הילד והים

# data[].attributes.body
בכפר קטן, בחוף סוער,

גר ילד בשם אלן, ילד חולם.

הים תמיד קרא לו, בשקט, בלחישה,

והוא רצה לדעת מה מסתתר שם.

היה לו סירה, קטנה וקלועה,

היה לו חלום, גדול ועמוק.

ביום אחד, בלי לחשוב יותר,

הוא יצא למסע בלי שום פחד בלב.

הגלים רטפו את הסירה,

המים פרצו מכל כיוון,

אך אלן, בנחישות של לוחם,

לא עזב את הדרך, לא חזר הביתה.

והים לקח אותו, לתוך חשיכה,

הילד נעלם, אבל הסיפור נשאר.

עד היום, בכפר הסוער,

מספרים על אלן והים הגדול

# data[].attributes.headline
סר גיוון האדום

# data[].attributes.subject
סר גיוון האדום

# data[].attributes.body
בעמק הצללים, בין ההרים הגבוהים,

עמדה מצודה עתיקה, בין סלעים ונחלים.

שם חי לו אביר, לבו אמיץ וחזק,

סר גווין האדום, שאיש לא הכניע.

יום אחד הגיע, שליח מן המלך,

וציווה עליו לצאת, למלחמה לחבר.

להלחם באויב, שפלש למדינה,

להגן על הממלכה, ועל כל אדמה.

סר גווין האדום, לא היסס ולא פחד,

לבש את שריונו, ואחז בחרב המוזהב.

עלה על סוסו, המשתולל והזהב,

ויצא למלחמה, בלב גדול ורחב.

בשדה הקרב, נלחם בלי חת,

הכריע את האויב, בכוח וגם בלאט.

אבל בסוף הקרב, נפגע מחץ מורעל,

ונפל אל האדמה, בלב שבור ועייף.

חזר סוסו הביתה, בלי רוכב על גבו,

והאבל התפשט, בכל המצודה וסבבו.

סר גווין האדום, הגיבור המופלא,

נפל במלחמה, למען המדינה.

ועד היום הזה, שרים עליו בשירים,

על גבורתו ולבו, ועל כל הדברים.

סר גווין האדום, לעולם לא נשכח,

גיבור סקוטי אמיתי, שלעולם לא ימתח.

# data[].attributes.body
ביער חשוך, ליד עמק קר,

חי אביר נאה, גאה וגובר.

למלחמה יצא, עם חרב ודם,

ואשתו נשארה בביתם החם.

שנים חלפו, רוחות סערו,

והוא שב אל ביתו, עייף ונרעד.

אך בלחש דיברו, בשוק ובחצר,

סוד אפל נרקם בלב הקרה.

בעל: “אישה שלי, עינייך עמומות,

מה העול שאת נושאת בלילות?”

אישה: “אין עול, אהובי, רק צל הממתין,

וחלום ישן, מתפורר בין קירות.”

בעל: “אך אמרו לי, לחששו באוזניי,

כי אהבתך נרמסה בידיי!”

אישה: “לשונות רעות כחרב חותכות,

אל תאמין, הן נוטפות ארס קרות.”

בעל: “אך בלילות שמעתי פסיעות בחצר,

ולחשי צללים, וחשד בי בוער!”

אישה: “הרוח נודדת, העצים מלחשים,

אל תחקור, אל תשאל, רק תשוב אל חיקי.”

אך ליבו לא נרגע, זעמו לא שקט,

ובחושך ארב עד השחר הדל.

עד שראה – צל חומק מן הבית,

זרועות חזקות, לוחשות לה מילים.

הבעל שלף את חרבו בזעם,

ואל אשתו שב פניו כלב האש.

“אמרי לי כעת, לפני שאכריע,

מי הוא האיש שנתן לך מקלט?”

אז רעדה, ועיניה הושפלו,

שפתיה לחששו, אך קולה היה קר.

“זה אחיך, אהובי, הוא לא הרפה,

ואני, חלשה, לא יכולתי לברוח.”

אז חרבו נשמטה, ליבו התרוקן,

ולילה שחור ירד על פניו.

הוא ידע כי האמת תשרוף את נפשו,

ונפל על ברכיו, אבוד, נבגד.

# data[].attributes.headline
בממלכה עתיקה, בין צריח

# data[].attributes.body
בממלכה עתיקה, בין צריחים וזהב,

חיה נסיכה צעירה, יפה ככוכב.

שערה זהוב, עיניה כחולות כים,

ליבה טהור, חלומותיה רמים.

היא אהבה אביר, אמיץ וצעיר,

אך אביה המלך, סירב להם להתחתן בעיר.

"את תתחתני עם דוכס, עשיר וזקן",

אמר המלך, "זה רצוני, זה החוק הקדום".

הנסיכה בכתה, ליבה נשבר לרסיסים,

היא ברחה מהארמון, אל היערות האפלים.

האביר רדף אחריה, אך היה מאוחר מדי,

הנסיכה נעלמה, בין העצים והסלעים.

הוא חיפש אותה ביער, ימים ולילות,

אך היא לא נמצאה, בין העצים והשיחים.

הוא חזר לארמון, עם לב שבור וכואב,

המלך כעס מאוד, וציווה להוציאו להורג בחרב.

הנסיכה שמעה על מות אהובה,

ליבה נשבר, היא לא ידעה מה לעשות.

היא חזרה לארמון, וראתה את גופתו,

נפלה על ברכיה, ובכתה בדמעות.

המלך ראה את בתו, שבורה וכואבת,

הבין את טעותו, אך היה מאוחר מדי.

הנסיכה לקחה את חרבו של האביר,

נעצה אותה בליבה, ומתה לצידו.

הממלכה התאבלה, על מותם של האוהבים,

סיפור אהבתם, נשאר לדורות הבאים.

סיפור על אהבה, שנלקחה בטרם עת,

סיפור על עצב, שאין לו מרפא.

# data[].attributes.headline
העלמה מגשר האבן

# data[].attributes.subject
העלמה מגשר האבן

# data[].attributes.body
בלב הכפר, מול הנהר,

עמדה עלמה בלי משמר.

שערה זהב, עיניה חמות,

אך ליבה כבד בבדידות.

באהבה נשבע לה דוּגָל,

רועה עזים חזק וגאה,

אך אציל עשיר מן העיר הרחוקה

קנה את ידה בזהב ובדמעה.

בליל הכלולות נמלטה היא לשם,

אל הגשר מעל המים הסם.

קולה הדהד: “לב נמכר, לא יאהב עוד לעד!”

וצליל המים ענה לה מיד.

מאז אומרים, כשערפל פה סמיך,

נשמעת דמותה בקול מתריס,

צועדת לבד, בלב קר ושותק—

מחכה לדוגָל, שלא ישוב עוד לעד.

# data[].attributes.headline
הבלדה על לילך והים

# data[].attributes.subject
הבלדה על לילך והים

# data[].attributes.body
לילך אהבה את רחש הגלים,

שחה לבדה במים כחולים.

אמרה לה אמה: “אל תלכי רחוק,

הים הוא אכזר, קר הוא וצחוק.”

אך לילך צחקה, רגליה קלות,

קולה שר שיר לרוחות הגדולות.

ביום סוער, על סירה היא יצאה,

אל מעבר לסף הגאות העזה.

הרוח נשבה, הגלים התגברו,

הסירה התהפכה, השמיים בכו.

חיפשו וחיפשו, ימים ולילות,

אך לילך נעלמה בין המערבולות.

אומרים כי בלילה, כשגלים מלחשים,

קולה עוד נשמע בין מים סוערים.

ומי שיקשיב, ברגע דומם,

ישמע את שירה מתמזג עם הים.

# data[].attributes.body
בין גבעות של חול וערפל,

הלך נודד בלי סוף וצל,

נשא תיקו על שכמו העייף,

חיפש בית, חיפש שקט שורף.

פגש רוחות בדרך עזובה,

שמע לחישות מתוך הסבך,

אך לבו פעם, לא נכנע,

רגליו דרכו, הן לא שכחו שבילך.

בלילות שרו לו כוכבים,

על אהבות שנשכחו מזמן,

ובבקרים ציירו לו השמשים,

דרכים חדשות אל אופק לבן.

יום אחד מצא בקתה קטנה,

עץ זית נשען לצידה,

פתח הדלת – ולפתע ידע,

כי סוף המסע הוא התחלה.

# data[].attributes.headline
בלדה של ציפור

# data[].attributes.subject
בלדה של ציפור

# data[].attributes.body
בְּלֵיל סְתָו אָפֵל וְקָר,

בָּאֲדָמָה נָח צִפּוֹר.

נְשָׁמָה בּוֹדֵדָה, עַצּוּבָה וְיְגֵעָה,

שֶׁתִּקְוָתָהּ לְפֶתַע, דָּעֲכָה וְנֶגְמְעָה.

צִפּוֹר לָהּ כְּנָפַיִים שְׁבוּרוֹת,

כְּאֵב עָמוֹק בְּלִבָּהּ שֶׁלֹּא נִרְפָּא.

עוֹלָם שֶׁל שֶׁקֶר וְעָוֶל,

נָשָׂא בְּלִבָּהּ אֵבֶל.

בְּמַבָּטָהּ הָעֲיֵף הִיא נוֹשֵׂאת,

זִכְרוֹנוֹת שֶׁל אֹשֶׁר שֶׁכָּל כָּךְ חָסֵר.

בְּקָרְנֵי יָרֵחַ קַר וְנוֹצֵץ,

הִיא מְחַפֶּשֶׂת מָנוֹחַ וְהָקֵץ.

אַךְ הָעוֹלָם שֶׁלָּהּ אָפֵל וְחָשוּךְ,

וְאֵין מָקוֹם לִתְקוָּה שֶׁתִּצְמַח.

וְלַצִּפּוֹר הַבּוֹדֵדָה נִגְזַר,

לְהִישָּׁאֵר כָּאן לְבַד, לְלֹא מָחָר

# data[].attributes.headline
הטרגדיה של לורד מקגרגור

# data[].attributes.subject
הטרגדיה של לורד מקגרגור

# data[].attributes.body
בין גבעות ירוקות ונהרות זורמים, חי לורד מקגרגור, עם חלומות גדולים. אהב את ליידי אן, יפת העיניים, אך גורל אכזר הפריד בין השניים.

יום אחד יצא לקרב רחוק, נשבע לשוב עם זריחת האור. אך בשובו מצא את ביתו שומם, ליידי אן נעלמה, הלב דואב וכואב.

חיפש ביערות, בין צללים ואורות, שמע לחישות על בגידות וסודות. גילה שאחיו, בדם ובשם, חטף את אהובתו, לקח אותה מהם.

בליל ירח מלא, עם חרב ביד, התעמת עם אחיו, הלב נוקף בעד. בקרב אכזרי, דם נשפך כמים, שניהם נפלו, קורבנות לתשוקותיהם.

ליידי אן שבה, אך מאוחר מדי, שני אהוביה נפלו בקרב ההדי. בכתה על גורלה, על אהבה ובגידה, וכך נגמרת הבלדה, בסבל ואובדן תקווה.

בלדות כמו זו שימשו להעברת סיפורים ומסרים מוסריים, והיו חלק בלתי נפרד מהתרבות הסקוטית המסורתית.

# data[].attributes.headline
על גבעות ירוקות שם הרוח שורקת,

# data[].attributes.subject
על גבעות ירוקות שם הרוח שורקת,

# data[].attributes.body
סוס דוהר לבדו, נשמתו רועמת.

והנערה מול הים עוד שותקת,

ליבה מחכה, אך נפשה דואבת.

הוא יצא אל הקרב עם חרב נוצצת,

נשבע כי ישוב, כי נדרו הוא נצח.

אך שנים חלפו, ואין עוד בבשורת,

רק הרוח שורקת שירו של הפחד.

הכפר מספר כי נפל במערכה,

למען כבודו, למען המלכה.

אך היא עוד תקווה, כי ליבו לא נדם,

כי יום עוד יאיר ויחזור הוא לשם.

ובלילות החורף, בערפל הקר,

אם תאזין טוב, אם לבך עוד נותר,

תשמע את הדהרות על דרך ישנה—

רוחו של הלוחם, שבה אל תינה.

# data[].attributes.body
על הרי ההיילנד, בערפל כבד,

דוהר פרש בודד, לבו עוד נחמד.

שירו של הנהר, בכי הרוחות,

קוראות בשמו, עת ערב יורד.

היה זה דונאלד, בנה של הארץ,

חרבו נוצצת, כבודו לא נרמס.

בשבועת דמו נשבע לא לשוב,

עד כי ינקום את בגידת האויב.

אהובתו, מוראג, חיכתה על הצוק,

שערה נפרש ברוח העז,

"לחזור לי הבטחת, עם שחר בהיר,

אל תיתן לי לנדוד לבד באוויר!"

אך קרב הגורל הפנה את פניו,

ודונאלד נפל אל תוך הצללים.

בנהר האפור גופו עוד נסחף,

ולמוראג נותרו רק שברי מילים.

ובליל סערה, על ראשי המצוק,

אומרים שרואים דמות רוכבת רחוק.

היא קוראת בשם, בלחש נוגה,

אך רק הרוח עונה, בנהמת יגון.

# data[].attributes.headline
הבלדה על הנווד והנערה

# data[].attributes.subject
הבלדה על הנווד והנערה

# data[].attributes.body
נווד בודד חיפש מחסה,

מצא נערה עם לב של זהב.

נתנה לו מים, נתנה לו לחם,

ובלבו נדלק שלהב.

לילות עברו, היא שרה לו שיר,

הוא נשבע להישאר,

אך כמו הרוח, כמו ציפור,

עזב בלילה קר.

שנים חלפו, היא התחתנה,

אך בליבה היה חור.

עד שיום אחד, סוער וקר,

הוא חזר שבור מקור.

"לא מצאתי שום מקום,

רק אותך, חיפשתי שוב."

אך כשהבוקר הפציע לבן,

הוא נמצא קפוא על סף אהוב.

# data[].attributes.attachment_caption
בכפר קטן, על חוף הים,
חיה נערה בשם מרים.
עיניה כחולות, שיער זהב,
חלמה על ים רחוק, על אי נעלם.

היא שמעה סיפורים על אוצרות חבויים,
על גלים סוערים, על ספינות טרופות.
בלילה, תחת אור הירח,
הייתה יוצאת אל החוף, אל הים הגדול.

יום אחד, סערה פרצה,
הים סוער, הרוח נושבת.
מרים קפצה לסירה ישנה,
והפליגה אל הלא נודע.

הגלים התנפצו, הרוח זעקה,
אך היא לא פחדה, המשיכה לשוט.
עד שהסירה נשברה,
והיא נעלמה בין הגלים.

בכפר, כולם חיפשו, קראו בשמה,
אך מרים לא שבה.
הם לא ידעו, אך הים ידע,
היא מצאה את מקומה, בין המעמקים.

# data[].attributes.headline
בלדת אייל הכסף

# data[].attributes.subject
בלדת אייל הכסף

# data[].attributes.body
בלב הרי ההיילנדס, במקום נשכח,

ניצב לו יער, פראי ונסתר.

שם בין צללים, בלילה סדוק,

רץ אייל הכסף, כזוהר מרחוק.

בעיני הציידים הוא אגדה עתיקה,

חיה מבורכת, רוחה עמוקה.

הוא רץ בלי עכבות, חופשי כמו הרוח,

לבן כשלג, בלי פחד לנוח.

אך בא יום גורל, עת בא זר נודד,

עם קשת מזהב, לב קר כפלד.

נשבע הוא לצוד, להכניע החיה,

כי אגדות אין להן זכות להיוותר.

לילה ועוד, הוא ארב לו חרש,

בין גזעי אורנים, מוסתר ונרגש.

ואז על גבעה, מול אור הירח,

האייל הופיע, שקט ונסחף.

החץ נורה, חותך את הזמן,

אך הרוח נשבה, שינתה את המסמן.

הצייד נפל, עיניו כה פעורות,

ואייל הכסף נעלם בתהומות.

מאז ועד היום, בלילות הסופה,

בין ענפי האורן נשמעת לחישה.

אומרים שהרוח היא נשמת הצייד,

שביקש לעצור את אשר אין לכבול לעד.

# data[].attributes.attachment_caption
על צוק גבוה בין ערפל,
עמדה עלמה, לבה כשלג קר,
ועבר הנהר, בחור נוגן,
שר לה שיר של אהבה ומר.

"או, מארי, מארי, שובי אליי,
אל תשאירי אותי בודד בחיי!"
אך גורלם כבר נכתב מזמן,
שני לבבות שלא ייפגשו לעדן.

אביה נשבע, חרב ביד,
"לעולם לא תהיה לך, רועה עני!"
וליל סערה, גלים בים,
נשאו את בכיו אל חלומה.

ובבוקר נמצא על הסלע הקר,
הנער ששכב ללא חום, ללא שר,
ומארי קפצה אל הים הסוער,
שניים באהבה – ובמוות חבר.

אומרים שבלילה, על צוק הגבוה,
שני קולות שרים עם הרוח הנושבת,
סיפור על אהבה, על נדר ושבועה,
שחיים לא נתנו, אך המוות חיבר.

# data[].attributes.headline
בלדת האוהבים האסורים

# data[].attributes.subject
בלדת האוהבים האסורים

# data[].attributes.headline
בלדת הלב השבור 💔🌙

# data[].attributes.subject
בלדת הלב השבור 💔🌙

# data[].attributes.body
בלילה קר תחת שמיים אפורים,

ישבה ילדה עם עיניים שבורות.

הרוח לחשה סודות ישנים,

והכוכבים בכהר על ליבה הדואב.

אהבה גדולה נלקחה ברגע קל,

והלב נשאר ריק, בלי קול וצליל.

היא חלמה על ימים של אור וחום,

אך נותרה לבד, בין צללים של חלום.

פתאום עלה כוכב, זוהר ומאיר,

לחש לה בשקט: "אל תוותרי על השיר.

גם כשכואב, הלב עוד שר,

ומחר יבוא בוקר, חדש ונהדר."

הילדה חייכה, למרות הדמעות,

הלב נשבר – אך התקווה עוד חיות.

כי בכל סוף סיפור, מתחבא אור קטן,

שמזכיר ללבבות שהם לא לבד בזמן.

# data[].attributes.headline
הבלדה של לורד אלדריין

# data[].attributes.subject
הבלדה של לורד אלדריין

# data[].attributes.body
על גבעות הצפון בערפל הקר,

שם הרוח לוחשת סוד נרעד,

רץ לורד אלדריין בלי מנוח ושכר,

לחפש את אהובתו האובדת לעד.

בלילה אפל, עת ירח דהה,

נשבע הוא לשוב לה שלם,

אך בשובו אל ביתו, דלתו ננעלה,

והיא לא נשארה עוד שם.

הוא חיפש ביערות, הוא קרא בשמה,

על פלגי מים זכים נדרו,

אך רק הד מדמיע ענה לו חזרה,

ורגליו לא מצאו מנוחתו.

במגדל עתיק, עטור קיסוס פרא,

נרעד צל על קיר האבן,

ושם, בין חומות ונרות של טוהר,

עמדה היא—כלה בשמלת משי לבן.

“אהובתי,” לחש, אך ידיו לא נגעו,

כי צל הייתה, לא בשר ודם,

רק רוחה חייכה, ולחשה “לא ידעו,

כי לבי לך שמור בעולם.”

עם הרוח נעלמה, עם הבוקר קפאה,

ולורד אלדריין נותר עם כאבו,

ואומרים שבלילה, אם תקשיב בשממה,

עוד תוכל לשמוע את קולו.

# data[].attributes.attachment_caption
על שפת הים ההוא, רחוק,
עמדה נערה מול גלים.
עיניה חלום, ליבה כמו חול,
והרוח שרה שירים.

אמרו שהמתינה שנים לאחד,
שיצא בספינה אל הים.
הבטיח לשוב עם ירח מלא,
אך נותרה היא לבד בעולם.

לילות חיכתה, נרות הדליקה,
המים לחששו את שמו.
וביום סגריר, כשסער פרץ,
נשא הגלים את דמה.

וכך מספרים, מי שיביט,
ברוח אשר מתערסלת,
יראה צל דמותה, עומדת דומם,
ממתינה לאהבה שאבדה.

# data[].attributes.headline
בלדת הים האבוד

# data[].attributes.subject
בלדת הים האבוד

# data[].attributes.attachment_caption
עם שחר יצאה לבדה מן הבית,
גלימה על גבה וחרב חדה.
הדרך נפרשה מול רגליה בלי קץ,
ושמש רכה עוד נגעה בעורפה.

אמרו לה כולם: “אל תלכי לשם,
ההרים הם מקום בו אבדה התקווה.”
אך לבה לא חשש מן הרוח הקרה,
ולא מן הסוד שההרים שמרו.

ימים היא צעדה, בלילות לא נרדמה,
האדמה סיפרה לה על אלו שנפלו.
פעם ראתה צל חולף על הצוק,
פעם שמעה קול קורא בלי פנים.

בערפל הכבד, על שפת התהום,
עמדה מול דמות עטופת אבן וברזל.
עיניו כבר כבויות, אך קולו עוד הדהד:
“מה חיפשת כאן, בין הצל והפחד?”

“אני מחפשת תשובה עתיקה,
את הסוד שהעולם כבר שכח.
אם הדרך קשה, ואם אין עוד תקווה,
אמשיך לצעוד עד שיגמרו כוחותיי.”

האביר רק שתק והרים את חרבו,
הקפאון בעיניו כמעט נמס.
“רק אלו שלא פוחדים מן הדרך,
יזכו לחצות את ההר הסגור.”

ובלי עוד מילים הוא פתח שערים,
ובפתח עמדו עולמות נעלמים.
היא פסעה קדימה, בלי להביט לאחור,
ומעולם לא נשמעה עוד בשדות הישנים

# data[].attributes.headline
בלדת המסע אל ההרים

# data[].attributes.subject
בלדת המסע אל ההרים

# data[].attributes.headline
הבלדה על קרב המאה

# data[].attributes.subject
הבלדה על קרב המאה

# data[].attributes.attachment_caption
בליל חורפי, בין סלע וים,
עמד נער ונשבע מול כולם.
אהובתו לו נדרה אמונים,
אך הגורל שבר השנים.

או, רוח נושבת על צוקי הסתיו,
נושאת את שמי בקור מרחב.
אם רק תשובי, אם רק תראי—
עצמותיי קבורות בין גלים פראיים.

הוא יצא אל הים, אל עולם כה זר,
שבוי לחלום, נישא כעפר.
היא חיכתה על החוף כל בוקר וערב,
אך עוד לא ראתה את ספינתו שקרב.

עברו השנים, ושמה נשכח,
אך ליבה כמו אבן, קר ונסדק.
אומרים שבלילה, על צוקי הסערה,
נשמעת לחישה, כמו זעקת אהבה.

# data[].attributes.headline
בלדת ליל אובד

# data[].attributes.subject
בלדת ליל אובד