# data[].attributes.body
Moses "redede" jøderne

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Moses ( hebraisk: מֹשֶׁה, Móshe; gresk: Mωϋσῆς, Mōÿsēs; latin: Moyses; arabisk Mûsa) var ifølge fortellingene i de fem Mosebøkene (kalt Tora på hebraisk) en jødisk profet, religiøs leder, lovgiver og historiker som grunnla den israelittiske nasjonen.

Moses skal ha frigjort jødene ( israelittene) fra trelldommen i Egypt da han ledet dem ut ( eksodus). Under den påfølgende, årelange vandringen gjennom Sinai-ørkenen til " det lovede land ", mottok Moses og en mengde andre lover for det nye samfunnet som han formulerte i Mosebøkene. Ifølge tradisjonen inngikk da de tidligere slavene, som et fritt folk, en gjensidig pakt med én guddom.

Historisk forskning anser fortellingene om Moses som sagn og legender. Andre, særlig troende jøder, kristne og muslimer, hevder at skikkelsen virkelig har levd omkring 1200 f.Kr. Moses' liv og virksomhet skildres i Andre til og med Femte Mosebok. Ifølge de religiøse mytene var Moses sønn av Amram og hans kone Jochebed og oldesønn av Levi. Han hadde to eldre søsken, søsteren Mirjam og broren Aron.

Moses regnes som en av de viktigste personene i de abrahamittiske religionene jødedom, kristendom og islam.

Stavemåten "Moses" stammer fra den greske formen Μωυσής, som igjen stammer fra det hebraiske navnet Moshe. Moshe kan oversettes trukket opp av vannet: "For jeg har trukket ham (meshitihu) opp av vannet" . Faraos datter fant Moses i Nilen og trakk ham opp fra elven. Bokstaven s ble tilføyet i det hebraiske navnet ettersom greske guttenavn som regel ikke kan ende på en vokal. Eksempler på andre navn som følger denne regelen inkluderer det hebraiske Tobia, som blir til Tobias, Mathia, som blir til Mathias, og Jesu, som blir til Jesus.

Noen kritikere mener at Moses' navn stammer fra det egyptiske moses, som betyr sønn. Denne oppfatningen er basert på likheten med andre egyptiske navn som eksempelvis Tuthmoses og Ramses, som betyr henholdsvis sønn av Tuth og sønn av Ra.

Moses er en av de viktigste skikkelsene i , siden han mottok instrukser om israelittenes religion og den loven som ble kjent som Moseloven. Ifølge Den hebraiske Bibelen og Det gamle testamente var Moses den som ledet israelittene ut av fangenskapet i Egypt, og mottok De ti bud fra Gud. Jødene mener at det var på Sinaifjellet, mens samaritansk religion viser til fjellet Gerisim. Han fikk også åpenbart israelittenes religiøse lover og seremonier. Toraen inneholder livshistorien til Moses og hans folk inntil hans død, 120 år gammel (Femte Mosebok 34:7).

Moses mottok doktrinen om monoteisme, som ikke var utbredt på den tiden. Dette ble nedskrevet som det første bud. Han regnes som profet i alle de tre monoteistiske religionene: jødedom, kristendom og islam.

Moses ble født på en tid hvor den regjerende egyptiske farao hadde kommandert at alle guttebarn som ble født av en israelitt i egyptisk fangenskap skulle la drepes ved å druknes i Nilen. Moses' mor la derimot sønnen i en kurv av sivstrå, som hun lot drive nedover Nilen. Da faraos datter var ute og badet fikk hun se kurven med den lille gutten i, og hun tok ham til seg. Moses vokste så opp ved faraos hoff. Som ung mann så han en dag hvordan en av faraos soldater mishandlet en israelittisk arbeider, og Moses ble sint og slo soldaten ihjel. Han fikk hjelp til å skjule liket, men måtte etter dette flykte ut i ørkenen og leve i skjul der. Moses traff midianitten Jetro og giftet seg med hans datter Sippora. Moses og Sippora fikk to sønner, Gersjom og Elieser.

Man antar at Moses var godt over 80 år da han mottok en åpenbaring, og en oppgave: Å føre israelsfolket ut av fangenskap i Egypt og tilbake til "det lovede landet".

Bibelen forteller om hvordan han og broren Aron stod frem for den etterfølgende farao flere ganger og bad om at folket måtte få lov å dra, men at farao nektet. Derfor sendte Gud ti forskjellige plager over egypterne. Til sist kom en "engel" og slo i hjel de førstefødte barna til egypterne, og israelittene fikk lov å dra. Men farao og hans soldater fulgte etter. Da fant mirakelet ved Rødehavet sted, hvor vannet ble delt og israelittene kunne gå over. Da faraoens hær fulgte etter fløt sjøen over dem og druknet dem. Slik ble israelittene befridd.

Israelittene kom siden til Sinaifjellet, der Moses mottok åpenbaringer fra Gud som angikk lover og religiøs praksis. Imidlertid var det mange israelitter som begynte å tilbe et gudebilde mens Moses var på fjellet. Da han så det, knuste han de to første tavlene med de ti bud, og han måtte lage to nye. Etter dette ga Moses ordre om å drepe 3000 av israelittene som hadde vært med å lage og danse rundt gudebildet "Gullkalven".

Aron ble den første ypperstepresten, og hans sønner ble prester. Tabernakelet ble satt opp, og forskjellige religiøse kunstgjenstander ble laget. En efraimitt, Josva sønn av Nun, var en viktig hjelper for Moses.

Moses var en sterk leder gjennom hele tiden da folket var i ørkenen. Han gjorde flere undere. Blant annet ble folk helbredet da kobberslangen ble laget. En gang folket manglet vann fikk Moses og Aron vann til å komme frem fra en klippe. Imidlertid handlet de troløst da de gav seg selv æren for underet og ikke Gud. Derfor ble det bestemt at de ikke skulle få være med inn i det lovte land.

Både Mirjam og Aron døde i løpet av ørkenvandringen. Moses levde helt til israelittene slo seg ned i Moab-området. Her sa Moses at Josva skulle bli folkets neste leder. Han gikk opp på et høyt fjell hvor han kunne se mesteparten av hele det lovte land. Han døde der, 120 år gammel. Det sies at Gud mirakuløst gravla ham på et sted ingen visste om. Kort tid etter ledet Josva folket over Jordanelven og inn i det lovte land.

Tradisjonen regner Moses som forfatteren til Salme 90 og 106 i Salmenes bok.

Moses blir referert til flere steder i Det nye testamente. I forbindelse med Jesu forklaring på berget fikk noen av apostlene se Jesus sammen med Moses og Elia.

Jødedommens syn

I jødedommen æres Moses som lovgiver. Han spilte en særlig rolle som en som så og snakket direkte med Gud. I rabbinsk tradisjon mottok han også en rekke muntlige lover i tillegg til loven. Jødiske fortellertradisjoner gjør ham til en meget myteomspunnet mann. Moses' betydning i jødisk tradisjon og religion gjenspeiles i det offisielle norske navn på jødedommen: det mosaiske trossamfunn.

For kristne symboliserer Moses - som omtales oftere i Det nye testamente enn noen annen gammeltestamentlig profet - ofte Guds lov, den som fullbyrdes i Jesu lære. De nytestamentlige forfatterne sammenligner ofte Jesu ord og handlinger med Moses for å forklare Jesu oppdrag. I Apostlenes gjerninger 7:39-43 og 51:53 lignes avvisningen av Moses ved jødenes tilbedelse av gullkalven med jødenes avvisning av Jesus som Messias. Moses nevnes i flere av Jesu budskap.

Moses betydning for den moderne kristendommen har ikke avtatt. Han betraktes og hedres som helgen i flere kirker og huskes også som profet. Han er en viktig person i den jødisk-kristne troens historie og de ti bud er også viktige.

Moses (arabisk: Musa) nevnes flere ganger i Koranen enn noen annen person og hans liv gjenfortelles mer enn noen annen av profetenes.[4], navnet hans dukker opp hele 502 ganger. Moses beskrives i Koranen både som profet ( nabi) og budbringer ( rasul), noe som betyr at han var en av de profetene som førte med seg en skrift og en lov til sitt folk. Blant profetene beskrives Moses vanligvis som den som lignet mest på Muhammed i oppdrag og gjerninger.

De fleste av de viktigste hendelsene i Moses liv som også står å lese i Bibelen, finnes spredt i ulike suraer i Koranen. Bibelen og Koranens fortellinger har likevel ulike perspektiv; Bibelen fokuserer på Moses og israelittenes redning, mens Koranen betoner forholdet mellom Moses og Gud.[4]

Musa (profet), profet i islam

Mosebøkene (Pentateuken, "den femfoldige boken"), de fem første bøkene i Det gamle testamentet i Bibelen

Torá ("Læren"), det hebraiske navnet på de fem Mosebøkene som forteller om perioden fra verdens skapelse til Moses' død på Nebofjellet

Moseloven, den religiøse loven som ble gitt fra Gud til Moses på Sinaifjellet etter at israelittene hadde forlatt Egypt

De ti bud, en liste av korte religiøse og moralske leveregler i jødisk og kristen tradisjon

Mosaisk rett, "Guds lov" innen jødisk lov og som prinsipp innen europeisk strafferett fra 1500- til 1700-tallet

# data[].attributes.attachment_link.description
Moses ( hebraisk: מֹשֶׁה, Móshe; gresk: Mωϋσῆς, Mōÿsēs; latin: Moyses; arabisk Mûsa) var ifølge fortellingene i de fem Mosebøkene (kalt Tora på hebraisk) en jødisk profet, religiøs leder, lovgiver og historiker som grunnla den israelittiske nasjonen. Moses skal ha frigjort jødene ( israelittene) fra trelldommen i Egypt da han ledet dem ut ( eksodus).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sionisme ( hebraisk: ציונות‎, Tsiyonut; arabisk: صهيونية‎, Ṣahyūniyya) er en form for jødisk nasjonalisme, som hevder at det jødiske folk utgjør en etnisk/ nasjonal gruppe med rett til hele eller deler av det historiske landskapet Palestina med hovedvekt på Jerusalem, definert som Israels land. Et religiøst mangfold av sionisme støtter at jøder opprettholder sin jødiske kultur og identitet, motsetter seg at jøder assimilerer seg inn i andre samfunn og har fremmet jødisk tilbakevending til Israel for at jøder kan være et flertall i sin egen nasjon, og for bli frigjort fra antisemittisk diskriminering, ekskludering og forfølgelse som historisk skjedde i diaspora.

Sionismen oppsto på slutten av 1800-tallet i sentrale og østlige Europa som en nasjonalistisk bevegelse, og kort tid etter forsto de fleste ledere i bevegelsen at hovedmålet var opprette en egen stat i Palestina, den gang et område kontrollert av Det osmanske rike. Grunnlaget for sionismen ble lagt med Theodor Herzls bok Der Judenstaat ( Jødestaten). Herzl hevdet at den eneste løsningen på de økende restriksjoner mot jøder og antisemittismen var en selvstendig jødisk stat. Fra 1917 fokuserte sionismen på å etablere en stat i den vestlige delen (dagens Israel) av det da nyopprettede britiske protektoratet Palestina (dagens Israel og Jordan) - tidligere en gruppe provinser i Det osmanske riket. Siden etableringen av staten Israel har sionistbevegelsen fortsatt, men hovedsakelig fremmet på vegne av den jødiske staten og fokusert på trusler mot dens fortsatte eksistens og sikkerhet.

Andre og mindre vanlig bruk av begrepet "sionisme" er som en ikkepolitisk og kulturell sionisme, opprettet og representert mest framtredende av Ahad Ha'am; og som politisk støtte for staten Israel av ikke-jøder, slik som kristen sionisme som mener at jødene vender tilbake til det hellige land er i henhold til bibelsk profeti. Begrepet "kristen sionisme" ble popularisert på midten av 1900-tallet etter at begrepet "sionisme" ble opprettet i 1890. Før den tid ble begreper som "restaurasjonisme" eller "gjeninnsettelsen" benyttet.

Forsvarere av sionisme mener det er en nasjonal frigjøringsbevegelse for hjemføring og tilbakeføring av en spredt sosial-religiøs gruppe til sitt forlatte hjemland. Antisionisme, kritikere av sionisme, hevder at sionisme er kolonialisme, eller rasistisk ideologi som har ført til manglende rettigheter, fratagelse og forvisning av arabisk befolkning i Palestina.

1. Motyl, Alexander J. (2001): ^ Encyclopedia of Nationalism, bind II. Academic Press. ISBN 0-12-227230-7. s. 604.

2. Cohen, Robin (1995): The Cambridge Survey of World Migration. Cambridge University Press. s. 504.

3. Gelvin, James (2007): The Israel-Palestine Conflict: One Hundred Years of War. 2. Utg. Cambridge University Press. ISBN 0521888352. s. 51

4. "Biography of Theodor Herzl", Zionism-israel.com

5. Brown, Wesley Haddon; Penner, Peter F. (2008): Christian Perspectives on the Israeli-Palestinian Conflict, s. 131

6. Chapman, Colin: A Biblical Perspective on Israel/Palestine Arkivert 16. desember 2013 hos Wayback Machine.

7. Aaronson, Ran (1996): "Settlement in Eretz Israel - A Colonialist Enterprise? "Critical" Scholarship and Historical Geography". Israel Studies (Indiana University Press) 1 (2): 214-229.

8. Ilan, Pappé (2006): A history of modern Palestine: one land, two peoples, Cambridge University Press, s. 72-121

9. Harkabi, Yehoshafat (1974): Arab attitudes to Israel, John Wiley & Sons, s. 247-248

10. Nur Masalha (15. september 2007): The Bible and Zionism: Invented Traditions, Archaeology and Post-Colonialism in Palestine- Israel. Zed Books. ISBN 978-1-84277-761-9. s. 314

11. Paul Scham; Walid Salem; Benjamin Pogrund (15. oktober 2005): Shared Histories: A Palestinian-Israeli Dialogue. Left Coast Press. ISBN 978-1-59874-013-4. s. 87-

# data[].attributes.attachment_link.description
Sionisme ( hebraisk: ציונות‎, Tsiyonut; arabisk: صهيونية‎, Ṣahyūniyya) er en form for jødisk nasjonalisme, som hevder at det jødiske folk utgjør en etnisk/ nasjonal gruppe med rett til hele eller deler av det historiske landskapet Palestina med hovedvekt på Jerusalem, definert som Israels land.

# data[].attributes.body
Fredskongressen efter 1. verdenskrig bragte jøderne udsigten til, at Palæstina, som engelske tropper 1917 fratog tyrkerne

# data[].attributes.body
Kredit til Emma Bjerrehuss

# data[].attributes.attachment_link.description
JØDERNE UNDER 2. VERDENSKRIG Thea Bjerrehuus Efter krigen jøder i danmark Efter krigen blev alle de overlevende jøder befriet. da Hitler kom til magten flygtede Tysklands jøder til Danmark. flygtninger jøderne skulle udryddes natten mellem 1. og 2. oktober 1943. Jøder flygtede

# data[].attributes.body
Den 29. november 1947 stemte De Forenede Nationers Generalforsamling med 33 stemmer for, 13 imod og 10 som undlod at stemme, for en delingsplan, der skulle træde i kraft ved afslutningen på det britiske mandat i Palæstina.

# data[].attributes.body
Krigen Kaldes også for
Den arabisk-israelske krig i 1948
Hvor Israelerne og Palæstinenserne var i krig over hvem for hvilket stykke af landet

# data[].attributes.attachment_link.title
Den arabisk-israelske krig 1948 - Wikipedia, den frie encyklopædi

# data[].attributes.attachment_link.description
Den arabisk-israelske krig 1948 (af israelerne kendt som: מלחמת השחרור, Frihedskrigen og af palæstinenserne som: النكبة, Nakba, “Katastrofen”) var den første i en række krige mellem Israel og dets arabiske naboer i den langvarige arabisk-israelske konflikt.

# data[].attributes.body
Forholdet mellem Israel og palæstinenserne bliver kaldt
verdens vanskeligste konflikt.
I foråret 2021 blussede konflikten igen op med voldelig uro i Jerusalem, raketangreb mod og fra Gaza-striben

# data[].attributes.body
fra 5. juni til 10. juni 1967 var en krig mellem Israel og Egypten, Jordan, Syrien og Irak. Krigen blev i hovedsagen udkæmpet mellem Israel på den ene side og Egypten, Jordan og Syrien på den anden side.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Seksdageskrigen

Del af Den israelsk-arabiske konflikt

Israels hære på Sinai-halvøen den 7. juni - 8. juni 1967

Parter

Egypten
Syrien
Jordan
Irak

Israel

Styrke

Egypten: 240.000
Syrien, Jordan og Irak: 307.000
957 kampfly
2.504 kampvogne[1]

264.000 (inkl. 214.000 reservister)
300 kampfly
800 kampvogne [2]

Tab

Egypten: 10.000 døde, sårede eller forsvundne[3]
Jordan: 700 dræbte, 2500 sårede
Syrien: 2500 dræbte, 5000 sårede
Irak: 10 dræbte, 30 sårede
6000 krigsfanger
400 kampfly

800 dræbte
2563 sårede
15 erobrede og
46 ødelagte fly[4]

Seksdageskrigen (også kaldet Junikrigen, Den arabisk-israelske 1967-krig og Tredje arabisk-israelske krig, Hebraisk: מלחמת ששת הימים, translitteration: Milhemet Sheshet Hayamim) fra 5. juni til 10. juni 1967 var en krig mellem Israel og Egypten, Jordan, Syrien og Irak. Krigen blev i hovedsagen udkæmpet mellem Israel på den ene side og Egypten, Jordan og Syrien på den anden side. Lande som Irak, Marokko, Algeriet, Tunesien, Saudi-Arabien og Sudan var i mindre grad involveret, men sendte nogle tropper og udstyr for at støtte den arabiske side.

Krigen kom efter længere tids gensidig ophedet retorik, der begyndte med Syriens kanaludgraving i Golanhøjderne i 1964 med henblik på at afskære Israels nordlige vandforsyning fra Galilæas søer. Syriske bombardementer af landbrugsområder i Nord galilæa, PLO-raids i Israel og israelske militære operationer i nabolandene som Samu 1966. Egyptens præsident Nasser smed FNs fredsbevarende styrker ud af Sinai-halvøen i maj 1967. Egypten mobiliserede så 1.000 kampvogne og næsten 100.000 soldater på grænsen til Israel og lukkede Tiranstrædet for israelske skibe og skibe, som fragtede strategisk materiale til Israel, hvorved han afskar byen Eilat og Israel fra dets vigtige olieleverancer fra Iran. Denne beslutning fik stærk støtte fra andre arabiske lande. Israel svarede med en modmobilisering, som inkluderede 70.000 reservesoldater. Medvirkende til at øge spændingen yderligere var, at Jordan havde underskrevet en gensidig forsvarsaftale med Egypten den 30. maj 1967.

Spændingen endte med Israels overraskelsesangreb den 5. juni af Israels luftvåben på parkerede fly på de arabiske flybaser, hvorved Israel fik luftherredømmet. Fordi Israel begyndte krigen, indledte den franske præsident de Gaulle en våbenembargo mod Israel. Ved krigshandlingernes afslutning havde Israel besat Vestbredden (Jordan), Østjerusalem (Jordan), Gazastriben (Egypten), Sinai-halvøen (Egypten) og Golan-højderne (Syrien).

Israels lynangreb fik stor betydning ikke blot for krigsudfaldet, men også fordi den bidrog stærkt til den respekt, som efterhånden voksede frem for det israelske forsvar og ikke mindst for Israels generelle beslutsomhed i konflikter. Hele Sinaihalvøen, Gaza og Vestbredden blev besat af den israelske hær. Sinai blev siden leveret tilbage til Egypten ved en fredsaftale.

Lige efter krigen begyndte Israel at etablere jødiske bosættelser på områder, de havde besat. Disse bosættelser voksede betragteligt i løbet af de næste tiår og er flere gange blevet fordømt internationalt. Bosættelsesaktiviteten blev særlig omfattende på Vestbredden og i Østjerusalem.

Sinai-halvøen blev givet tilbage til Egypten mod en fredsaftale i 1979, efter at krigen i 1973 havde vist, at besættelsen var uholdbar i længden, og den egyptiske præsident Anwar Sadat brød isen og fløj til Tel Aviv i 1977 for at møde den israelske premierminister Menachem Begin og det israelske parlament.

Egypten har siden afstået Gazastriben, mens Jordan har indgået en fredsaftale i 1994 med Israel og opgivet kravet på Østjerusalem og Vestbredden.

Efter Suezkrisen var FN's fredsbevarende styrker, UNEF, blevet placeret på grænsen mellem Israel og Egypten og ved Tiranstrædet. Israelske skibe kunne uden problemer sejle gennem Det Røde Hav og ankre op i Eilat. Egypten nægtede dog at lade israelske skibe passere gennem Suezkanalen, hvilket var i strid med den internationale aftale Constantinople Convention of the Suez Canal. Da et chartret dansk skib, Inge Toft, i 1959 forsøgte at passere gennem kanalen og til Eilat, blev det standset og hele besætningen blev arresteret. Nasser erklærede, at han agtede at fortsætte med at nægte gennemsejling trods sikkerhedsrådets protester.

I efteråret 1959 besluttede Israel at pumpe vand fra floden Jordan til sit landbrug. Da den Forenede Arabiske Republiks regering diskuterede spørgsmålet i efteråret 1959, ønskede de syriske delegerede, at man som modtræk skulle afspærre Tiranstrædet. Nasser vægrede velvidende, at det ville føre til en krig, som man ikke havde gode muligheder for at vinde. I stedet begyndte også Syrien og Libanon at lede vand til deres eget jordbrug for at forhindre Israel i at bruge det. Ved det arabiske topmøde, som blev holdt i Kairo 13. til 17. januar 1964, blev det besluttet ikke at anvende militærmagt for at hindre Israel i at tage vand fra Jordan. I stedet besluttede de at - med hjælp af oliepenge - ændre løbet på floden Hasbani således, at vandet i stedet endte i floden Banyas i Syrien og derfra til Yarmuk i Jordan, hvorved Jordan-floden ville blive udtørret. I Knesset erklærede den israelske premierminister Levi Eshkol, at Israel ville gribe ind, dersom dette truede den israelske vandforsyning. De arabiske lande besluttede derefter at oprette en fælles militærkommando, en beslutning som dog aldrig blev omsat i praksis.

Syrien havde haft flere militærkup i begyndelsen af 1960-erne. Den 23. februar gennemførte en gruppe yngre officerer tilhørende Baathpartiet et kup. Det nye regime foreslog et militært angreb på Israel for at udslette staten og at sprede sin egen arabiske socialisme samt for at støtte PLO blandt andet med træningslejre i Syrien. Ved grænsen mellem Syrien, Jordan og Israel var forholdene urolige. FN havde sendt en overvågningsgruppe dertil, United Nations Truce Supervision Organization, for at overvåge den demilitariserede zone. I 1965 skete et angreb udført af den palæstinensiske Al Fatah mod en israelsk pumpestation. Egyptens præsident Nasser forsøgte at holde sig på talefod med USA for at få økonomisk støtte, men militærkuppet i Syrien kom blot en uge efter, at USA havde offentliggjort, at de ville sælge jagerfly og luftværnsmissiler til Israel. Nasser distancerede sig fra Jordan og Saudi-Arabien, som, han mente, var reaktionære stater og gjorde tilnærmelser til Syrien.

Ved grænsen mellem Syrien og Israel fortsatte urolighederne. Israel bombede en pumpestation ved floden Banyas i Syrien den 14. juli 1966. Grupper fra Al Fatah med base i Syrien fortsatte med angreb mod installationer i det nordlige Israel. Bag Syrien stod Sovjetunionen, som erklærede, at Syrien var Mellemøstens mest progressive stat. Den 4. november undertegnede Syrien og Egypten en fornyet forsvarsaftale.

Den 13. november angreb en israelsk brigade den jordanske by Sammu i nærheden af Hebron som svar på flere angreb fra Al Fatah ind i landet. Den 7. april 1967 blev situationen yderligere skærpet, da skudvekslinger brød ud mellem Syrien og Israel ved den demilitariserede zone. Det israelske luftvåben nedskød seks syriske jagerfly og fløj senere et togt over Syriens hovedstad Damaskus.

Den 13. maj fik Nasser af Sovjetunionen at vide at Israel havde forflyttet 11-13 brigader til grænsen mod Syrien og planlagde et angreb den 17. maj. Denne rapport skulle senere vise sig at være urigtig. I en tale den 14. maj erklærede Nasser at "den arabiske revolution trues af USA og Israel, som vil sætte en stopper for den arabiske verdens frihed og fremskridt". Nasser besluttede derefter at sende sine egyptiske styrker over Suezkanalen, og den 16. maj bad han FNs fredsbevarende styrker, UNEFs 3.400 mand, om at forlade området ved grænsen mellem Egypten og Israel.

FNs generalsekretær U Thant spurgte da Israel, om tropperne kunne omlokaliseres til den israelske side af grænsen. Da dette ikke lykkedes (Israel svarede nej), besluttede han den 18. maj, at samtlige fredsbevarende styrker skulle forlade Egypten. Den 22. maj mobiliserede Israel, og samme dag erklærede Nasser, at egyptiske styrker igen befandt sig i Sharm el-Sheikh efter FNs tilbagetrækning, og at Tiranstrædet igen var lukket for israelske skibe.

Da U Thant kom til Kairo den 23. maj, sagde Nasser til ham, at Egypten ikke havde til hensigt at angribe Israel, og at våbenhvileaftalen fra 1956 fortsat bestod. Andre ledere var ikke lige så fredelige. Den 29. maj erklærede den syriske statsminister Yusuf Zuayyen, at "Vi står nu på tærsklen til det arabiske folks skæbnetime". PLOs Ahmed esh-Shuqeiri erklærede, at "Nu er tiden kommet, som vort folk har ventet på i 19 år!" Over hele den arabiske verden forekom omfattende demonstrationer med krav om krig og Israels udslettelse. I en tale til tropperne i Sinai erklærede den egyptiske øverstbefalende, at hans land var beredt på krig.

Israels premierminister Levi Eshkol erklærede, at blokeringen af Tiranstrædet var casus belli for Israel, og at landet planlagde at tage alle midler i brug for at sikre den frie adgang gennem sundet. Sovjetunionen opretholdt sin støtte til Egypten så længe, Egypten ikke gik til angreb først. USA og Frankrig advarede Israel imod at angribe først. Den 30. maj blev omverdenen overrasket, for da fløj Jordans kong Hussein til Kairo og indgik en forsvarsaftale med Nasser. Kun dage før havde de været bitre uvenner, men efter aftalen kom i stand, erklærede Nasser samme dag: "Vort hovedmål er tilintetgørelse af staten Israel. Det arabiske folk er rede til at slås".

I Israel forberedte man sig på en krig når som helst, og en samlingsregering tiltrådte den 1. juni. Den 4. juni sluttede Irak sig til den syrisk-egyptisk-jordanske militærkommando. Israel var udsat: landet havde intet strategisk bagland og kun en 12-20 km bred "midje" mellem den jordanske Vestbred og Middelhavet. Krig truede nu på tre fronter: fra sydvest, fra øst og fra nordøst.

Klokken 08:45 den 5. juni begyndte Israel at bombe egyptiske flybaser. En del israelske jagerfly kom vest fra, andre havde fløjet lavt over Sinaihalvøen for at undgå at blive opdaget af egyptisk radar. De israelske fly bombede først startbanerne for at forhindre flyene i at kunne lette og først derefter flyene. I løbet af de første tre timer af krigen blev 286 af Egyptens 420 operative jagerfly sat ud af spil. Den egyptiske generalstab var uforberedt på angrebet, og det tog lidt tid, før de forstod hvor omfattende, ødelæggelserne var. Ikke før klokken fire om eftermiddagen blev Nasser orienteret om, at Egypten havde mistet næsten hele sit luftvåben. Militærhovedkvarteret påstod senere, at britiske og amerikanske jagerfly havde deltaget i angrebet, en påstand som aldrig fik støtte af nogen form for bevis, og som blev kraftig afvist af både briterne og amerikanerne.

Egypten havde i alt 180.000 mand under våben, men 50.000 af disse var stationeret i Yemen. I Sinai havde de fem infanteridivisioner og to panserdivisioner, med 700-800 kampvogne i forsvarspositioner. Den israelske hær havde i alt 260.000 mand og angreb først i nord langs kystvejen. Israel havde omtrent lige så mange kampvogne som Egypten, men dets britiske Centurion-kampvogne kunne skyde på længere afstande og gennembryde tykkere panser. Ved hjælp af sit luftherredømme kunne Israel hurtigt igangsætte bombardementer af de egyptiske stillinger. Om eftermiddagen den 5. juni var Egyptens syvende division næsten blevet helt udslettet i kampene ved Rafah.

Klokken 06:00 den 6. juni beordrede den egyptiske øverstkommanderende Abdul Hakim Amer en tilbagetrækning fra Sinai til Suezkanalens vestbred. Da Nasser hørte det, drog han til hærens hovedkvarter og gav kontraordrer. De egyptiske styrker havde dårlige forbindelser til hovedkvarteret, samtidig med de israelske fly angreb.

Via FN havde Eshkol sendt en melding til Jordans kong Hussein, hvori han advarede Jordan mod at blive inddraget i krigen. Imidlertid var det for kongen politisk umuligt at stille sig uden for. Jordan, hvis militær var blevet lagt under egyptisk kommando, kom med i krigen og lagde ud med, at artilleriet beskød de vestlige dele af Jerusalem og luftvåbenet angreb Netanya i Israel. Det israelske luftvåben svarede igen med angreb på flyvepladser i Jordan, Syrien og Irak samme dag (5. juni). Jordan fik ødelagt hele sit luftvåben, 24 jagerfly. Den israelske hær gik samtidig til angreb nord for Jenin og omringede Jerusalem. Syriske jagerbombere gik til angreb på olieraffinaderiet uden for Haifa.

Da sikkerhedsrådet trådte sammen i møde den 5. juni, krævede Sovjetunionen umiddelbar våbenhvile, og at de israelske styrker skulle trække sig tilbage. USA og Storbritannien foretrak våbenhvile uden krav om tilbagetrækning.

Om morgenen den 6. juni havde Israel erobret Jenin og dele af Østjerusalem (den gamle bydel), samtidigt med de egyptiske styrker var blevet yderligere svækket ved angreb, mens de trak sig tilbage gennem Mitlapasset på Sinaihalvøen. Da sikkerhedsrådet igen trådte sammen, havde Sovjetunionen opgivet kravet om israelsk tilbagetrækning, og sikkerhedsrådet nåede til enighed om en resolution om umiddelbar våbenhvile og standsning af krigshandlingerne. Men krigen fortsatte, og den 7. juni havde Israel erobret hele Vestbredden og var nået frem til Jordanfloden. I Sinai erobrede israelske tropper Mitlapasset samt Sharm el-Sheikh ved Det Røde Hav.
Samme dag godkendte Jordan resolutionen om standsning af krigshandlingerne, og om aftenen den 8. juni gjorde Egypten det samme. Om natten mellem 8. og 9. juni nåede de første israelske styrker frem til Suezkanalen.

Den 8. juni blev USS Liberty ud for Sinai i internationalt farvand angrebet af Israel, hvorved 34 amerikanske søfolk blev dræbt, og 170 blev såret.

Den 8. og 9. juni bombede Israel de syriske forsvarsstillinger på Golanhøjderne. Israelsk infanteri stormede højderne, og efter hårde kampe trak de syriske styrker sig østpå om morgenen den 10. juni. Golan blev regnet for strategisk vigtig, fordi syrerne anvendte højderne til at beskyde Israel med artilleri. Ved at okkupere Golan kunne Israel sikre sit territorium mod angreb fra Syrien. Først efter at Golan var kommet under israelsk kontrol, godtog også Israel FNs krav om standsning af krigshandlingerne. Den 10. juni klokken 16:30 stoppede krigshandlingerne.

Om aftenen den 9. juni talte Nasser i radio og TV. Han beskyldte Storbritannien og USA for at have hjulpet Israel i de indledende flyangreb men erklærede også, at han påtog sig det fulde ansvar for det militære nederlag, og at han derfor var besluttet på at fratræde alle sine hverv. Efter Nassers tale blev Kairos gader fyldte af folkemasser, som krævede, at han blev siddende ved magten. Skønsvis var der en halv million mennesker ude i gaderne den nat mellem Nassers hjem i Manshiet el-Bakri og parlamentet. Den massive støtte fra folket styrkede Nasser, og dagen efter erklærede han, at han alligevel blev siddende som præsident. Det blev i stedet forsvarschef og vicepræsident, feltmarskal Abd al-Hakim Amir, som måtte betale prisen for krigsnederlaget, da han blev afskediget den 9. juni.

Den israelske okkupation af Vestbredden indebar, at flere af de for jødedommen hellige steder igen blev tilgængelige for jøder, deriblandt Grædemuren. Krigen indebar også en ny flygtningestrøm fra Vestbredden til Jordan. Senere har Israel annekteret Østjerusalem, men denne anneksion er erklæret ulovlig og uden juridisk gyldighed af FNs sikkerhedsråd. På Vestbredden og i Østjerusalem har Israel bygget bosættelser, som FN mener er i strid med den 4. Genevekonvention (FN-resolution 465 fra 1980).

FN-resolution 242, som senere er blevet anerkendt af både Israel og PLO, kræver "[w]ithdrawal of Israeli armed forces from territories occupied in recent conflict" ( tilbagetrækning af israelske styrker fra områder besatte under den nylige konflikt). Den samme resolution slår fast, at denne tilbagetrækning må ske som led i en varig fredsaftale, som gør ende på konflikten, og som giver alle stater ret til at eksistere inden for trygge og anerkendte grænser. Resolutionen påpeger også, at en sådan fredsaftale må indebære en "retfærdig løsning" på det palæstinensiske flygtningespørgsmål. Der er alligevel uenighed om, hvordan resolutionen skal fortolkes i og med, at den refererer til "territories" og ikke "the territories". Nogle hævder, at dette betyder, at Israel skal trække sig tilbage fra alle områder, mens andre hævder, at Israel blot skal trække sig fra en del af dem blandt andet på baggrund af, at Sikkerhedsrådet nægtede at tilføje ordet "all" først, og briterne, som fremlagde forslaget, har senere sagt, at det ikke var hensigten, at Israel skulle trække sig tilbage til grænserne før Seksdageskrigen.

Den 14. april 2004 skrev USAs præsident George W. Bush i et brev til premierminister Ariel Sharon blandt andet dette: "Som en del af en endelig fredsaftale må Israel have sikre og anerkendte grænser. [...] I lyset af de nye realiteter på landjorden, inkluderet allerede eksisterende større israelske befolkningscentre, er det urealistisk at forvente, at resultatet af forhandlingerne om endelig status vil blive en fuld og hel tilbagevending til våbenhvilelinjerne fra 1949...."

Brevet indeholdt også disse ord: "Det synes klart, at en aftalt, retfærdig og realistisk ramme for en løsning på den palæstinensiske flygtningesag som en del af en aftale om varig status vil måtte findes ved at oprette en palæstinensisk stat, og genhuse de palæstinensiske flygtninge dér, frem for i Israel."

Israelske tropper inspicerer et ødelagt fly

Israelsk mindesmærke tilegnet de faldne i seksdageskrigen

# data[].attributes.attachment_link.title
Seksdageskrigen - Wikipedia, den frie encyklopædi

# data[].attributes.attachment_link.description
Seksdageskrigen Del af Den israelsk-arabiske konflikt Israels hære på Sinai-halvøen den 7. juni - 8. juni 1967 Parter Egypten Syrien Jordan Irak Israel Styrke Egypten: 240.000Syrien, Jordan og Irak: 307.000957 kampfly2.504 kampvogne[1] 264.000 (inkl.

# data[].attributes.body
Libanon-krigen eller Israel–Libanon-krigen 2006 (også kjent som «julikrigen» i Libanon og «den andre Libanon-krigen» i Israel) var en militær konflikt

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
25. juni 2006 bliver en israelsk soldat bortført af Hamas. Gruppen kræver fanger frigivet i Israel. Det afviser den israelske regering. De vil ikke lade sig presse af sådanne krav, men vil trække parterne tilbage til forhandlingsbordet.

Israel svarer igen ved at bombe en bro i Libanon og landtropper rykker ind i landet. Samtidig tager Libanons regering afstand til Hizbollahs militære gren "Den islamiske Modstandsbevægelse"

Flere bortførelser
Yderligere to israelske soldater bliver bortført kort efter. Denne gang af Hizbollah, der tilsyneladende har ladet sig inspirere af Hamas' bortførelse.

Israel indfører total blokade af Libanon for at presse den libanesiske regering til at tage ansvar for det sydlige Libanon, der styres af Hizbollah-militsen. Herefter starter en række angreb fra begge parter. Israel bomber bl.a. lufthavn i Beirut, Udenrigsministeriet samt militærlufthavn. Hizbollah svarer igen ved at affyre raketter mod Israel og truer med at bombe Israels tredje største by Haifa.

Så er der krig
Israel erklærer, at de nu er i krig efter Hizbollah dræber 8 israelere med raketter i byen Haifa. Israel dræber 23 libanesere i det sydlige Libanon i løbet af dagen. Dødstallet er nu oppe på 130 libanesere og 23 israelere.

Hizbollah-lederen Hassan Nasrallah bebuder på en video, at kampen først lige er begyndt. De er klar til åben krig.

Evakuering til Danmark
Verdens ledere på G8-topmødet enes om en erklæring: Ekstremisme er generelt skyld i krisen, og Israel bør stoppe angrebene.

Danmark påbegynder den største evakuering i nyere tid, til lands, til vands og i luften. Yderligere tre fly bliver sendt afsted mod Syrien, og danskere i Beirut bliver evakueret i busser til grænsen.

Mindst ti personer, som er udvist fra Danmark på grund af kriminalitet, er kommet tilbage til Danmark fra Libanon. De var med flyet, da de danske statsborgere blev bragt hjem, oplyser chefen for den politistyrke, der forestod evakueringen.

Udenrigsministeriet afviser, at ti kriminelle har fået visum under konflikten. Der er kun givet visum til én udvist, siger kontorchef Line Theil Elikofer. Men Rigspolitiet vil nu krydstjekke indrejselisterne, oplyser hun.

FN træder til
Libanons premierminister erklærer Libanon for en "katastrofezone" og beder udlandet om hjælp.

FNs Sikkerhedsråd opfordrer Israel til stoppe angrebene, pga. de mange civile tab.

Italien løfter pegefingeren over for Israel. Enten stopper de med at bryde våbenhvilen, eller også vil Italien ikke sende styrker til området.

Senere samme dag indkalder EU til et hastemøde fredag, hvor EU's bidrag til FN-styrken er på dagsordenen.

Italien melder sig klar til at lede FN-styrken, der skal sikre freden imellem Israel og Hizbollah.

USA lover hjælp til genopbygningen af Libanon. 230 millioner dollars er afsat til formålet, siger præsident Bush.

En resolution blev udarbejdet den 14. august. Begge parter var tilfredse med.

Sidst i august bliver De europæiske udenrigsministre enige om at sende op mod 7.000 soldater til Libanon for at håndhæve våbenhvilen.

# data[].attributes.attachment_link.description
25. juni 2006 bliver en israelsk soldat bortført af Hamas. Gruppen kræver fanger frigivet i Israel. Det afviser den israelske regering. De vil ikke lade sig presse af sådanne krav, men vil trække parterne tilbage til forhandlingsbordet. Israel svarer igen ved at bombe en bro i Libanon og landtropper rykker ind i landet.

# data[].attributes.body
De centrale aftaler i Oslo-processen var: Israel Gensidig anerkendelse af Israel og PLO. Oslo I-aftalen (1993), "Principerklæringen om midlertidige selvstyreordninger"

# data[].attributes.body
Gazakrigen. Af Tanja Maria Andersen. De palæstinensiske områder Gazastriben og Vestbredden ligger på hver sin side af Israel.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De palæstinensiske områder Gazastriben og Vestbredden ligger på hver sin side af Israel. I Gazastriben har palæstinensiske Hamas og Israel gennem mange år kæmpet mod hinanden. I december 2008 udviklede det sig til Gazakrigen.

# data[].attributes.attachment_link.description
De palæstinensiske områder Gazastriben og Vestbredden ligger på hver sin side af Israel. I Gazastriben har palæstinensiske Hamas og Israel gennem mange år kæmpet mod hinanden. I december 2008 udviklede det sig til Gazakrigen.

# data[].attributes.body
Der er stadig konflikt i landene og vi har virkelig ikke nogle forslag for Hvad vi skal gøre med det.

i det mindste kan vi bare prøve at se hvad der sker. 😶‍🌫️