# data[].attributes.location_name
Лютеранская улица, Киев

# data[].attributes.headline
Лютеранская улица, Киев

# data[].attributes.subject
Лютеранская улица, Киев

# data[].attributes.body
Вперше ця вулиця зʼявилась на мапах у 1810 році. Спочатку вона мала назву Графська, це було повʼязано з тим, що на вулиці було багато будинків заможних людей.

# data[].attributes.location_name
Лютеранская улица, Киев

# data[].attributes.attachment_caption
"Кловський палац"

# data[].attributes.headline
Лютеранская улица, Киев

# data[].attributes.subject
Лютеранская улица, Киев

# data[].attributes.body
1830 роках на вулиці можна було зустріти “олівців”, так в ті часи називали студентів чоловічої гімназії. Вона знаходилася в Кловському замку, але її пансіони, де проживали студенті були саме на Лютеранській.

Щовечора по вулиці прогулювався губернатор Іван Фундуклей. Не дивлячись на погоду, він завжди розкривав парасолю, намагаючись сховатись. Адже він був досить відомою особистістю, і якби не парасоля, довелося б вітатися з усіма перехожими. Не пізнати губернатора було важко, але містяни, щоб не заважати його відпочинку, робили вигляд, що не впізнали Фундуклея. Іван прогулювався в компанії своєї левретки, яку вигулював на повідку.

# data[].attributes.location_name
вулиця Лютеранська, 6, Киев

# data[].attributes.headline
Будинок Майкапар

# data[].attributes.subject
Будинок Майкапар

# data[].attributes.body
Колись це була міська садиба київської купчихи Рахілі Майкапар. Складалася вона із трьох будівель: першою, у 1901 році, з’явився чотириповерховий флігель у дворі (нині Лютеранська, 6-б, архітектор Микола Вишневський). Потім виріс головний будинок (1905 р.). У 1911 році збудували останній будинок у комплексі – 6-поверховий флігель (Лютеранська, 8).

Будинки садиби використовувались як прибуткові. На той час в центрі Києва з’являлося немало будинків, які зводились виключно під здачу квартир в оренду. Прибутковий будинок Рахілі Майкапар займав далеко не останнє місце серед інших таких споруд, як за ціною, так і за престижністю. Від тодішніх інтер’єрів нині нічого не збереглося, але приміщення шостого будинку по Лютеранській є одними з найдорожчих у Києві. у 1944 від пожежі, яка сталася через підрив радянськими диверсантами. Згодом, будинок було відбудовано. Це дійсно архітектурна цінність столиці.

# data[].attributes.location_name
вулиця Лютеранська, 23, Киев

# data[].attributes.headline
Будинок плачущої вдови

# data[].attributes.subject
Будинок плачущої вдови

# data[].attributes.body
Раніше на розі вулиць Лютеранської (Графська) та Банкової стояла дерев'яна одноповерхова садиба, яку у 1882 році придбав колезький радник Андрій Гербаневський. Окрім будинку на території був невеликий сад з фонтаном, стайня, каретна. У 1902 році цей будинок успадкував Лев Гербаневський – поміщик з Пирятинського повіту.

Read more at: https://ua.igotoworld.com/ua/poi_object/66513_dom-plachuschey-vdovy.htm

Двоповерховий «Будинок вдови, що плаче» розташований у центрі міста, на розі вулиць Банкової та Лютеранської. Полтавський купець Олександр Аршавський придбав тут ділянку і дав доручення київському міському архітектору німецького походження Едуарду Брадтману (1856-1926) спроектувати житловий будинок. Будівництво почалося у 1907 році, і за якийсь час у Києві з’явився напрочуд красивий двоповерховий дім у стилі модерн.

Достеменно не відомо, чому будинок отримав таку поетичну назву, але на фасаді видніється жіноча маска. Коли у столиці дощить, з кам'яних очей жінки течуть сльози.

l

# data[].attributes.location_name
вулиця Лютеранська, 23, Киев

# data[].attributes.headline
Одна з версій про причину назви будівлі "Дім плачущої вдови"

# data[].attributes.subject
Одна з версій про причину назви будівлі "Дім плачущої вдови"

# data[].attributes.body
Товій Мойсейович Апштейн був купцем. В нього була дружина Груня Йосипівна. Вони жили щасливо. Але якось Товій захворів і навіть не пройшло декілька днів, як він помер. Дружина сильно переживала. Вона майже з розуму зійшла. Пробувала забутись в релігії, в містиці, але нічого не допомагало.

Пройшов місяць. Одного ранку взимку Груня прокинулась с посмішкою і світилася від щастя. В цей день їй прийшла посилка, в якій було 2 книги і капелюх. Прислуга помітила, що хазяйка з кожним днем веде себе дедалі дивніше. Одного разу вони вирішили дізнатись причину такого дивацтва і прослідкували за Грунею.

Опівночі прислуга побачила, що господиня стоїть на балконі, дивакувато розмахуючи руками. На ній було темне плаття і темно-зелений капелюх. В світлі місяця фігура дуже чітко була видна.

Так тривало деякий час. Одного разу дворецький не втримався і запитав у господині прямо, що ж це відбувається. Груня ж нічого не приховувала. Сказала, що уві сні до неї приходив чоловік і велів кожного повного місяця виходити на балкон і чекати його. Все та і було. Пройшло ще трохи часу і господиня дому сама померла у власному ліжку.

Але цікавість в тому, що за декілька днів до своєї кончини Груня сказала синам поставити кам’яний лик її обличчя. А перед смертю вона ніби провела рукою по ньому і “передала свою душу”. В заповіті вона вказала замурувати своє серце у флакон. А потім сховати за камінь.

Саме з того часу споруду і називають будинком “Плачущої вдови”.

# data[].attributes.location_name
Лютеранская улица, 22, Киев

# data[].attributes.attachment_caption
Повна назва будівлі — «Німецька євангелічно-лютеранська церква Святої Катерини в Києві»

# data[].attributes.headline
Храм Святої Катерини

# data[].attributes.subject
Храм Святої Катерини

# data[].attributes.body
Попередницю цієї кірхи звели у 1794–1795 роках на Подолі — саме тут переважно селилися німці-переселенці. Вона була невеликою, прямокутною, дерев’яною і простояла недовго.

Він був збудований німецькими колоністами, але на жаль, вона загинула у вогні подільської пожежі у 1811 році. А вже у 1812 році було закладено початок будівництва нового храму, вірянам та служителям церкви довелося закласти свої будинки аби звести храм. Теперішня будівля відрізняється від тогочасної, її проект було створено архітектором, Іваном Штромом. За радянської влади у 1937 році лютеранські пастори були заарештовані, громаду розпустили, а Катерининську кірху закрили. Незабаром в ній розмістився клуб войовничих атеїстів, потім склад.

У 1970-х тут розташували дирекцію Музею народної архітектури та побуту України. За ці роки інтер’єри кірхи повністю змінилися, також був втрачений орган, виготовлений у середині XIX cтоліття у німецькому Кельні.

Церква мала дивовижну акустику і, навіть, орган. Згодом там було створено “Товариство співу”, завдяки якому зʼявився і хор і оркестр при церкві. З приходом радянської влади почалися гоніння, а згодом церкву було закрито. В ній розташовувався склад, а потім і дирекція музею архітектури та побуту. За 60 років весь інтерʼєр було знищено. І лише після отримання незалежності Україною, церкви почали повертати вірянам.

# data[].attributes.location_name
Лютеранская улица, 15, Киев

# data[].attributes.headline
Будинок із Паном і німфами

# data[].attributes.subject
Будинок із Паном і німфами

# data[].attributes.body
Будинок було споруджено у 1908 році відомим архітектором Олександром Вербицьким. До речі, архітектор і проживав в цьому будинку. Цей будинок унікальний тим, що на ньому вперше взагалі в європейській архітектурі використовувалася майоліка для оздоблення фасаду. Архітектори замовляли майоліку в певному місці – в Абрамцевській керамічній майстерні. Для панно відомий архітектор обрав мотиви картин з Паном та німфами.

# data[].attributes.location_name
вулиця Лютеранська, 16, Киев

# data[].attributes.headline
Богадільня "Сулимівка"

# data[].attributes.subject
Богадільня "Сулимівка"

# data[].attributes.body
Будинок в стилі класицизму був побудований в 1833-1835 роках. Разом з архітектором Людовіком Станзані будинок проектував також майбутній господар та замовник Яким Якимович Сулима – син Чернігівського генерального судді і далекий родич гетьмана Івана Сулими. Як виявилося, чиновник у свій час захоплювався архітектурою і навіть навчався мистецтву проектування, тому з радістю доклав руку до будівництва власної міської садиби.

Будинок неодноразово добудовувався і перебудовувався. На жаль, Акім Сулима так і не побачив свій особняк повністю готовим - у 1840 році він трагічно загинув. За однією з версій, вбили чиновника, з іншого – це був нещасний випадок.У 1866 році до лівої частини будинку прибудовано церкву Олександра Невського (не збереглося) – наслідування російською церков XVII століття.

Богадільню закрили в 1919 році. Тоді ж Лютеранську перейменували у вулицю імені Фрідріха Енгельса, а церква Св. Олександра Невського розібрали. Лише в 1928 році про пережив кілька пожеж та реконструкцій будівлі знову згадали. З "Сулимовки" зробили комуналку.

# data[].attributes.location_name
вулиця Лютеранська, 6, Киев

# data[].attributes.headline
Дім "атлантів"

# data[].attributes.subject
Дім "атлантів"

# data[].attributes.body
Шикарний особняк ніжно-рожевого кольору був побудований в 1905 році архітектором з німецькими коренями Мартіном Клугом. Фасад будівлі прикрашений багатою ліпниною, складними квітковими візерунками, скульптурами атлантів, що підтримують балкони.

Кажуть, що раніше на місці особняка знаходилася садиба Мойсея Когена – рідного брата Соломона Когена, власника великого тютюнового бізнесу. У 1879 році Мойсей придбав собі будинок на Лютеранській, 6. Збудовані поблизу двоповерхові будинки брати планували використовувати в якості тютюнової фабрики. Однак санітарна комісія заборонила відкривати шкідливе виробництво в самому центрі Києва.Підприємливі брати все ж домоглися свого і навіть збудували ще два корпуси під тютюнове справу. Як результат, до початку 1930-х років тютюнове виробництво і склади Когенів перебували поруч з центральною вулицею міста. Також в будинку на Лютеранській, 6 проживав український скульптор Олександр Ковальов (1915-1991) – автор пам'ятників Олександру Пушкіну та Миколі Лисенку (біля оперного театру на Володимирській) в Києві.

# data[].attributes.location_name
вулиця Лютеранська, 10, Киев

# data[].attributes.headline
Килимова доріжка

# data[].attributes.subject
Килимова доріжка

# data[].attributes.body
Яскравий малюнок у вигляді килимової доріжки на асфальті називається "Ласкаво просимо!". З'явився він в одному з дворів на вул. Лютеранської ще влітку 2013 року.

Незвичайний арт-об'єкт створили власники майстерні, де шиють одяг із домотканої тканини.

Арт-об'єкт припав до душі киянам і гостям столиці. З килимовою доріжкою вже встигли зв'язати кілька традицій. Приміром, якщо пройтися по ній та в кінці свого шляху три рази підстрибнути, то всі бажання збудуться.