# data[].attributes.location_name
Пам'ятник Магдебурзькому праву, Набережне шосе, Київ

# data[].attributes.headline
Пам'ятник Магдебурзькому праву, Набережне шосе, Київ

# data[].attributes.subject
Пам'ятник Магдебурзькому праву, Набережне шосе, Київ

# data[].attributes.body
Пам'ятник Магдебурзькому праву розташований на Дніпровських схилах, біля Набережного шосе на київському Подолі, в урочищі Хрещатик.

Пам'ятник був поставлений на честь повернення місту в 1802 році Магдебурзького права, яке воно вперше дістало ще у XV столітті. Цю подію кияни святкували три дні ілюмінаціями й балами, а пізніше зібрали 10 тис. руб. на будівництво каплиці й пам'ятника з фонтаном.

Друга назва монумента — нижній пам'ятник святому Володимиру — пояснюються тим, що за легендою на цьому місці князь святий рівноапостольний князь Володимир хрестив дванадцятьох своїх синів. Існує версія, що у Петербурзі посвяту на монументі зі згадкою про князя зрозуміли так, що і сама колона є пам'ятником Володимиру, або ж кияни навмисне представили споруду саме так — щоб не викликати монаршого гніву[2]. Імператор Олександр I і справді був обурений тим, що його завчасно не сповістили про спорудження монумента[3]. Генерал-губернатора Андрія Фенша[ru] пізніше навіть було зміщено з посади.

# data[].attributes.location_name
Кругла площа (Полтава), Полтава, Полтавська область

# data[].attributes.headline
Кругла площа (Полтава), Полтава, Полтавська область

# data[].attributes.subject
Кругла площа (Полтава), Полтава, Полтавська область

# data[].attributes.body
Кру́гла пло́ща (стара назва — Олекса́ндрівська) — історичний майдан у Полтаві, композиційний центр і символ міста. Пам'ятка містобудування і архітектури національного значення[1]. Основа класичного архітектурного ансамблю площі закладена в 1805–1841 роках. У 1840–1842 роках центральна частина площі, засаджена деревами, перетворилася на парк з кільцевою магістраллю та радіальними алеями — Корпусний сад. Композиційне завершення площа отримала в 1945–1969 роках після відбудови.

Ансамбль Круглої площі є одним з найвизначніших архітектурних комплексів України в стилі російського класицизму[2] і єдиним на пострадянському просторі композиційно завершеним архітектурним ансамблем доби губернського класицизму[3].

# data[].attributes.location_name
Київський національний університет імені Тараса Шевченка, вулиця Володимирська, Київ

# data[].attributes.headline
Київський національний університет імені Тараса Шевченка, вулиця Володимирська, Київ

# data[].attributes.subject
Київський національний університет імені Тараса Шевченка, вулиця Володимирська, Київ

# data[].attributes.body
Ідея заснування університету в Києві виникла в панівних колах Російської імперії ще на початку XIX ст., відразу після відкриття таких закладів у Казані (заснований у 1804 р.) та Харкові (заснований у 1805 р.). Однак втілювати в життя плани створення університету влада розпочала лише 1833 р., після закриття двох найбільших навчальних осередків Віленського навчального округу: Кременецького ліцею на Волині та Імператорського Віленського університету, які стали основою новозаснованого університету.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Парк Мініатюр

# data[].attributes.attachment_link.title
Київський національний університет імені Тараса Шевченка

# data[].attributes.location_name
Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна, майдан Свободи, Харків, Харківська область

# data[].attributes.headline
Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна, майдан Свободи, Харків, Харківська область

# data[].attributes.subject
Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна, майдан Свободи, Харків, Харківська область

# data[].attributes.body
Історія[ред. | ред. код]

17 січня (29 за новим стилем) 1805 року, з ініціативи Василя Каразіна, Олександр I підписав Указ про відкриття у Харкові Імператорського університету. Його було засновано з ініціативи та на кошти місцевої громади, серед яких відзначились брати Тихоцькі — секунд-майор Ізюмського гусарського полку Яків Андрійович Тихоцький (до 1736—1800), полковник 1-го гусарського полку Павло Андрійович Тихоцький (задовго до 1763 — після 1809). Їхню ідею підтримали й зібрали потрібні кошти дворянство та міська управа. Керував збором коштів син Якова Тихоцького — провідник дворянства Куп'янського повіту Іван Якович Тихоцький (1772 — після 1820). Багато дослідників (Данилевський Г. П.[3], Єфремов С. О.[4], Багалій Д. І.) вказують на те, що запит на просвіту і відповідна ініціативність у громаді Харкова утворилися завдячуючи Григорію Савичу Сковороді, який жив і викладав у Харкові та навколо міста якраз наприкінці XVIII століття. Останні дні Сковорода провів у маєтку Пан-Іванівка, який належав вітчиму і матері Василя Каразіна, де Василь Назарович зустрічався з філософом. А кошти на відкриття університету були зібрані за участі близьких друзів та учнів Сковороди.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія Каразінського університету | Заснування. Випуск 1

# data[].attributes.location_name
Спасо-Преображенська церква 1840р, вулиця Кірова, Мошни, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Спасо-Преображенська церква 1840р

# data[].attributes.subject
Спасо-Преображенська церква 1840р

# data[].attributes.body
Церква збудована в нехарактерному для православних храмів стилі, що поєднує в собі романтичний стиль з неоготикою (тюдорівською готикою). Цегляна, базиліканського типу, тридільна, потинькована та вибілена. Над притвором розташована вежа-дзвіниця висотою 44 метри, кути якої підкреслені тонкими пінаклями.

Будівництво Спасо-Преображенської церкви в Мошнах було розпочато 1830 року за наказом Михайла Воронцова, на місці дерев'яної церкви 1709 року зведення, та було завершено 1839 року. Освячена київським митрополитом Філаретом 19 серпня 1840 року. Автор проекту церкви — італійський архітектор Георгій (Джорджо) Торічеллі, що працював міським архітектором Одеси. Будівництвом керував інженер Терентій Ступников. Після відкриття стала ключовим елементом палацово-паркового ансамблю Воронцова.

1917 року була здійснена невдала спроба зруйнувати церкву. Врятувало церкву від зруйнування надання їй 1926 року статусу архітектурної пам'ятки.

Спасо-Преображенська церква, Воронцовський палац в Алупці та Храм Святого Іоана Златоуста в Ялті збудовані в однаковому архітектурному стилі, з використанням подібних архітектурних елементів.

Є легенда, що архітектор Джорджо Торічеллі створив точну копію храму у Франції, під Парижем. Але на жаль, вона не має підтверджень.

# data[].attributes.location_name
Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької, вулиця Лесі Українки, Львів, Львівська область

# data[].attributes.headline
Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької

# data[].attributes.subject
Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької

# data[].attributes.body
Будівлю Націона́льного академі́чного украї́нського драмати́чного теа́тру і́мені Марі́ї Занькове́цької було відкрито, як «Скарбківський театр» (від імені його засновника, Станіслава Скарбка) у Львові 28 березня 1842 року. На момент відкриття був третім за розмірами театром Європи. Будинок театру займає цілий квартал, обмежений вулицею Лесі Українки, проспектом Свободи, площею Князя Ярослава Осмомисла та вулицею Театральною. Зведений у класичному стилі за проєктом архітекторів Л. Піхля та Й. Зальцмана. Трупа самого театру приїхала до Львова у 1944 році

З 1931 року театр ім. Марії Заньковецької здобуває статус державного та отримує стаціонарну прописку в Запоріжжі. На той час тут сконцентрувалась прогресивна науково-технічна думка, позначена будівництвом Дніпрогесу та всезагальною індустріалізацією. Відповідний відбиток був накладений і на театральний репертуар. Одними із перших вистав були поставлені п'єса «Гута» Григорія Кобеця та «Комуни в степах» Миколи Куліша, де підіймались властиво соціалістичні проблеми.

Поступово цей ейфорійно-комуністичний напрям вдалося дещо вгамувати. Глядачі із задоволенням почали відвідувати «Доходне місце» Олександра Островського, «Весілля Кречинського» Олександра Сухово-Кобиліна, «Марусю Чурай» Івана Микитенка, а також відновлені постановки «Мартин Боруля» Івана Карпенка-Карого, «Ой, не ходи Грицю та й на вечорниці» Михайла Старицького, «Наталка-Полтавка» Івана Котляревського.

# data[].attributes.location_name
Palace Razumovsky, вулиця Гетьманська, Батурин, Чернігівська область

# data[].attributes.headline
Palace Razumovsky, вулиця Гетьманська, Батурин, Чернігівська область

# data[].attributes.subject
Palace Razumovsky, вулиця Гетьманська, Батурин, Чернігівська область

# data[].attributes.body
З 1794 р. Кирило Розумовський постійно проживає в Батурині. Саме тоді він і замислює будівництво грандіозного палацово-паркового ансамблю.

Палац гетьмана Кирила Розумовського — видатна пам'ятка доби класицизму. В Україні це єдина архітектурна споруда, зведена геніальним архітектором Чарльзом Камероном[1]. Упродовж 1799—1803 рр. тут тривали масштабні будівельні роботи. Після смерті гетьмана, у 1803 році палац перейшов у власність його сина Андрія, який володів ним до своєї смерті (1836 р.). У 1824 році пожежа знищила майже всі інтер'єри споруди.

Питання подальшої долі гетьманського палацу підняв у 1908 р. на XIV Всеросійському Археологічному з'їзді в Чернігові Георгій Лукомський[2].

# data[].attributes.attachment_link.title
Файл:Палац К. Розумовського.jpg - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Клацніть на дату/час, щоб переглянути, як тоді виглядав файл. Дата/час Мініатюра Розмір об'єкта Користувач Коментар поточний 12:12, 8 травня 2020 4608 × 3072 (3,48 МБ) NSayenko Uploaded own work with UploadWizard Такі сторінки використовують цей файл: Цей файл використовують такі інші вікі: Використання в en.wikipedia.org Використання в pl.wikipedia.org Використання в ru.wikipedia.org Файл містить додаткові дані, які зазвичай додаються цифровими камерами чи сканерами.

# data[].attributes.location_name
Шевченкове, Звенигородський район, Черкаська область

# data[].attributes.headline
Шевченкове, Звенигородський район, Черкаська область

# data[].attributes.subject
Шевченкове, Звенигородський район, Черкаська область

# data[].attributes.body
(обожнюю хащі і всім раджу!!!!!)

Село Шевченкове розташоване на Придніпровській височині неподалік Моринців. Саме сюди ще будучи дитиною переїхав з батьками Тарас Шевченко. Нині поселення входить до Національного заповідника "Батьківщина Тараса Шевченка".

У селі Шевченкове є Літературно-меморіальний музей Кобзаря та реконструйована за його малюнком стара батьківська хата. Також тут встановлено скульптуру "13-річний Тарас з дорожнім вузликом".

Вже у дорослому віці письменник напише вірш "І виріс я на чужині", де згадує про побачене у дитинстві

# data[].attributes.attachment_link.title
Чи зникає Шевченкова Україна? | Черкащина | Медвин

# data[].attributes.location_name
Качанівка, Чернігівська область

# data[].attributes.headline
Качанівка, Чернігівська область

# data[].attributes.subject
Качанівка, Чернігівська область

# data[].attributes.body
Нині невеличке село Качанівка на Чернігівщині Тарас Шевченко відвідав уже після викупу з кріпацтва та навчання у Петербурзькій академії мистецтв. Тут, 1843-го року він зупинився у розкішному Качанівському маєтку відомого у той час мецената та поміщика Василя Тарновського. Це відбулось під час першої подорожі Україною.

Письменнику дуже сподобалось у садибі, яка між іншим чудово збереглась досьогодні. Тут він буде гостювати ще не один раз і навіть закохається у Надію Тарновську, доньку Василя Тарновського. Це захоплення він пронесе практично через усе життя, але так і не одружиться з нею.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Чернігів

# data[].attributes.attachment_link.title
Мандруй із Суспільним. Качанівка