# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм Я Романтика

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Микола Хвильовий ( справжнє ім'я Микола Григорович Фітільов) - український прозаїк, поет, публіцист, один з основоположників пореволюційної української прози. Біографія Хвильового скорочено викладена в цій статті.

Микола Хвильовий біографія коротко

13 грудня 1893 р. - народився Микола Григорович Фітільов (Хвильовий) у с. Тростянець на Харківщині (нині Сумська область) в родині вчителів. Батько М. Хвильового прищепив синові любов до н адбань світової культури.

Навчався він у початковій школі, у Охтирській гімназії, з 6-го класу якої був виключений за участь у революційній організації (за в едення пропаганди серед селянства, бунтарську вдачу).

1914-1917 Брав участь у Першій світовій та громадянській війнах.

Писати художні твори М. Хвильовий розпочав 1917 року.

1919 р. 1919 Вступив до КП(б)У. Одружується з учителькою Катериною Гащенко. Будучи комуністом, рішуче відмовився вінчатися, чим викликав велике невдоволення матері дружини. у Харкові вийшло друком три збірки поезій.

1921 р. - М. Хвильовий демобілізується, переїжджає до Харкова.

Першими поетичними збірками М. Хвильового вважаються „Молодість" і „Досвітні симфонії".

1923 року була опублікована перша прозова збірка "Сині етюди". Пізніше Хвильовий пише такі твори: "Редактор Карк", "Кіт у чоботях", "Солонський Яр", "Легенда", "Свиня", "Чумаківська комуна". Письменник став членом-засновником літературної організації: "Гарт";

1924р. - збірка оповідань "Осінь" ("Елегія", "Я (Романтика)", "Силуети", "На глухім шляху" та ін.), повість "Санаторна зона". Ці публікації і громадянська активність зробили Хвильового центральною постаттю в літературному процесі 20х років.

1925 - разом з однодумцями створює найпотужнішу літературну організацію ВАПЛІТЕ.

1927 р. - роман "Вальдшнепи", ІІІ частина якого знищена урядовими органами. Трактат "Україна чи Малоросія?" опублікований лише 1990 р.
1927 Працівники ГПУ УСРР заводять справу-формуляр С-183, починається стеження за діяльністю Хвильового.

Грудень 1927 - березень 1928 Перебував у Берліні та Відні.

Січень 1928 Перед поверненням в Україну, у листі до газети "Комуніст" засудив своє гасло "Геть від Москви!". Однак його покаяння було вимушеним і нещирим.

1928-1930 Створив журнал "Літературний ярмарок".
1930-1931 Заснував журнал "Пролітфронт".
13 травня 1933 На знак протесту проти голодомору 1932-33 та арешту свого приятеля Михайла Ялового (став початком нової хвилі масових репресій проти української творчої інтелігенції) у Харкові покінчив життя самогубством.

Смерть Хвильового стала символом краху ідеології українського націонал-комунізму й кінця українського національного відродження 1920-30-х. Твори та ім'я Хвильового залишалися забороненими аж до останніх років існування тоталітарного режиму в Україні.

Посмертна записка: "Арешт ЯЛОВОГО - це розстріл цілої генерації... За що? За те, що ми були найщирішими комуністами? Нічого не розумію.

Чому радянська влада переслідувала М. Хвильового і його прибічників? Це відбулося через звинувачення у прагненні відокремити українську культуру від російської, протиставити два народи один одному.

13 число - "магічне" число письменника.

Біографія Хвильового: важливе

Ця інформація допоможе у підготовці до ЗНО та тестів:

-Роки життя Хвильового - 1893-1933
-Творчість М. Хвильового асоціюється з літературним напрямом - імпресіонізмом.
-Микола Хвильовий був організатором та ідеологом літературного об'єднання "ВАПЛІТЕ"
-Як митець новатор М. Хвильовий започаткував неоромантичну течію психологічного письма.

"Урбіно " - літературне об'єднання, яке створив письменник.

- Микола Хвильовий був одним із ініціаторів та активних учасників літературної дискусії 1925-1928 рр.
-Літературну діяльність М. Хвильового можна співвіднести з творчістю М. Коцюбинського
-"Основоположником справжньої нової української прози" назвав М. Хвильового О. Білецький.
-Новела "Я (Романтика)" М. Хвильового передала його тривогу, сумління, роздвоєність душі

Погляди письменника:

українська література повинна мати індивідуальний шлях розвитку, а не копіювати досягнення інших літератур;

протест проти диригентської палички Москви;

письменник має бути обдарованим від природи;

ідеї "романтики вітаїзму" (життєлюбства);

осуд масової і вульгарної в літературі.

За світовідчуттям М. Хвильовий був романтиком.
Публіцистичні твори Миколи Хвильового:

"Про "сатану в бочці", або графоманів, спекулянтів та інших "просвітян"";

"Про Коперника з Фрауенбургу, або Абетка азіатського ренесансу в мистецтві";

Цикл памфлетів "Камо грядеш?";

Цикл памфлетів "Думки проти течії";

Цикл памфлетів "Апологети писаризму";

Памфлет "Україна чи Малоросія?".

Художні твори Миколи Хвильового:

збірки поезій "Молодість", "В електричний вік", "Досвітні симфонії";

збірки оповідань "Сині етюди" (1923), "Осінь" (1924);

новели "Синій листопад", "Арабески", "Дорога й ластівка", "Кіт у чоботях", "Солонський Яр", "Легенда", "Я (Романтика)";

1924 р. - "Санаторійна зона";

1926 р. - роман "Вальдшнепи";

1927 р. - оповідання "Мати";

1928 р. - "Сентиментальна історія";

1929 р. - повість "Іван Іванович".

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Хвильовий Біографія (Скорочено) - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Микола Хвильовий біографія скорочено розповість про життя та творчість українського прозаїка і поета. Коротка біографія до ЗНО від Довідка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Цвітові яблуні"

З далекого туману, з тихих озер загірної комуни шелестить шелест: то йде Марія. Я виходжу на безгранні поля, проходжу перевали і там, де жевріють кургани, похиляюсь на самотню пустельну скелю. Я дивлюсь в даль.- Тоді дума за думою, як амазонянки, джигітують навколо мене. Тоді все пропадає... Таємні вершники летять, ритмічно похитуючись, до отрогів, і гасне день; біжить у могилах дорога, а за нею - мовчазний степ... Я одкидаю вії і згадую... воістину моя мати - втілений прообраз тієї надзвичайної Марії, що стоїть на гранях невідомих віків. Моя мати - наївність, тиха жура і добрість безмежна. (Це я добре пам'ятаю!). І мій неможливий біль, і моя незносна мука тепліють у лампаді фанатизму перед цим прекрасним печальним образом.

Мати каже, що я (її м'ятежний син) зовсім замучив себе... Тоді я беру її милу голову з нальотом сріблястої сивини і тихо кладу на свої груди... За вікном ішли росяні ранки і падали перламутри. Проходили неможливі дні. В далі з темного лісу брели подорожники й біля синьої криниці, де розлетілись дороги, де розбійний хрест, зупинялись. То - молоде загір'я.

- Але минають ночі, шелестять вечори біля тополь, тополі відходять у шосейну безвість, а за ними - літа, роки і моя буйна юність. Тоді дні перед грозою. Там, за отрогами сизого боку, спалахують блискавиці і накипають, і піняться гори. Важкий душний грім ніяк не прорветься з Індії, зі сходу. І томиться природа в передгроззі. А втім, за хмарним накипом чути й інший гул - ...глуха канонада. Насуваються дві грози.

- Тривога! - Мати каже, що вона поливала сьогодні м'яту, м'ята вмирає в тузі. Мати каже: "Надходить гроза!" І я бачу: в її очах стоять дві хрустальні росинки.

І

Атака за атакою. Шалено напирають ворожі полки. Тоді наша кавалерія з флангу, і йдуть фаланги інсургентів у контратаку, а гроза росте, і мої мислі - до неможливости натягнутий дріт.

День і ніч я пропадаю в "чека".

Помешкання наше - фантастичний палац: це будинок розстріляного шляхтича. Химерні портьєри, древні візерунки, портрети княжої фамілії. Все це дивиться на мене з усіх кінців мойого випадкового кабінету.

Десь апарат військового телефону тягне свою печальну тривожну мелодію, що нагадує дальній вокзальний ріжок.

На розкішній канапі сидить, підклавши під себе ноги, озброєний татарин і монотонне наспівує азіятське: "ала-ла-ла".

Я дивлюсь на портрети: князь хмурить брови, княгиня - надменна зневага, княжата - в темряві столітніх дубів.

І в цій надзвичайній суворості я відчуваю весь древній світ, всю безсилу грандіозність і красу третьої молодости минулих шляхетних літ.

Це чіткий перламутр на бенкеті дикої голодної країни.

І я, зовсім чужа людина, бандит - за одною термінологією, інсургент - за другою, я просто і ясно дивлюсь на ці портрети і в моїй душі нема й не буде гніву. І це зрозуміло:

- я - чекіст, але і людина.

Темної ночі, коли за вікном проходять міські вечори (маєток злетів на гору й царить над містом), коли сині димки здіймаються над цегельнею й обивателі, як миші,- за підворіття, у канареєчний замок, темної ночі в мойому надзвичайному кабінеті збираються мої товариші. Це новий синедріон, це чорний трибунал комуни.

Тоді з кожного закутка дивиться справжня й воістину жахна смерть. Обиватель:

- Тут засідає садизм!

Я:

- ...(мовчу).

На міській башті за перевалом тривожно дзвенить мідь. То б'є годинник. З темного степу доноситься глуха канонада.

Мої товариші сидять за широким столом, що з чорного дерева. Тиша. Тільки дальній вокзальний ріжок телефонного апарату знов тягне свою печальну, тривожну мелодію. Зрідка за вікном проходять інсургенти.

Моїх товаришів легко пізнати:

доктор Тагабат,

Андрюша,

третій - дегенерат (вірний вартовий на чатах).

Чорний трибунал у повному складі.

Я:

- Увага! На порядку денному діло крамаря ікс!

З давніх покоїв виходять льокаї і також, як і перед князями, схиляються, чітко дивляться на новий синедріон і ставлять на стіл чай. Потім нечутно зникають по оксамиту килимів у лабіринтах високих кімнат.

Канделябр на дві свічі тускло горить. Світлу не сила досягти навіть чверти кабінету. У височині ледве манячить жирандоля. В городі - тьма. І тут - тьма: електричну станцію зірвано. Доктор Тагабат розвалився на широкій канапі вдалі від канделябра, і я бачу тільки білу лисину й надто високий лоб. За ним іще далі в тьму - вірний вартовий із дегенеративною будівлею черепа. Мені видно лише його трохи безумні очі, але я знаю:

- у дегенерата - низенький лоб, чорна копа розкуйовдженого волосся й приплюснутий ніс. Мені він завжди нагадує каторжника, і я думаю, що він не раз мусів стояти у відділі кримінальної хроніки.

Андрюша сидить праворуч мене з розгубленим обличчям і зрідка тривожно поглядає на доктора. Я знаю, в чому справа.

Андрюшу, мого бідного Андрюшу, призначив цей неможливий ревком сюди, в "чека", проти його кволої волі. І Андрюша, цей невеселий комунар, коли треба енергійно розписатись під темною постановою -

- "розстрілять",

завше мнеться, завше розписується так:

не ім'я і прізвище на суворому життьовому документі ставить, а зовсім незрозумілий, зовсім химерний, як хетейський ієрогліф, хвостик.

Я:

- Діло все. Докторе Тагабате, як ви гадаєте?

Доктор (динамічно):

- Розстрілять!

Андрюша трохи перелякано дивиться на Тагабата й мнеться. Нарешті, тремтячи і непевним голосом, каже:

- Я з вами, докторе, не згодний.

- Ви зі мною не згодні? - і грохот хриплого реготу покотився в темні княжі покої.

Я цього реготу чекав. Так завше було. Але й на цей раз здригаюсь і мені здається, що я йду в холодну трясовину. Прудкість моєї мислі доходить кульмінацій.

І в той же момент раптом переді мною підводиться образ моєї матері...

- ..."Розстрілять"???

І мати тихо, зажурено дивиться на мене.

...Знову на далекій міській башті за перевалом дзвенить мідь: то б'є годинник. Північна тьма. В шляхетний дім ледве доноситься глуха канонада. Передають у телефон: наші пішли в контратаку. За портьєрою в скляних дверях стоїть заграва: то за дальніми кучугурами горять села, горять степи й виють на пожар собаки по закутках міських підворіть. В городі тиша й мовчазний передзвін серць.

....Доктор Тагабат нажав кнопку.

Тоді льокай приносить на підносі старі вина. Потім льокай іде, і тануть його кроки, віддаляються по леопардових міхах.

Я дивлюсь на канделябр, але мій погляд мимоволі скрадається туди, де сидить доктор Тагабат і вартовий. В їхніх руках пляшки з вином, і вони його п'ють пожадливо, хижо.

Я думаю "так треба".

Але Андрюша нервово переходить із місця на місце і все поривається щось сказати. Я знаю, що він думає: він хоче сказати, що так нечесно, що так комунари не роблять, що це - бакханалія і.т. д. і т. п.

Ах, який він чудний, цей комунар Андрюша!

Але, коли доктор Тагабат кинув на оксамитовий килим порожню пляшку й чітко написав своє прізвище під постановою -

- "розстрілять",-

мене раптово взяла розпука. Цей доктор із широким лобом і білою лисиною, з холодним розумом і з каменем замість серця,- це ж він і мій безвихідний хазяїн, мій .звірячий інстинкт. І я, главковерх , чорного трибуналу комуни,- нікчема в його руках, яка віддалася на волю хижої стихії.

"Але який вихід?"

- Який вихід?? - І я не бачив виходу.

Тоді проноситься переді мною темна історія цивілізації, і бредуть народи, і віки, і сам час...

- Але я не бачив виходуі

Воістину правда була за доктором Тагабатом.

...Андрюша поспішно робив свій хвостик під постановою, а дегенерат, смакуючи, вдивлявся в літери.

Я подумав: "коли доктор - злий геній, зла моя воля, тоді дегенерат є палач із гільйотини".

Але я подумав:

- Ах, яка нісенітниця! Хіба він палач? Це ж йому, цьому вартовому чорного трибуналу комуни, в моменти великого напруження я складав гімни.

І тоді відходила, удалялась од мене моя мати - прообраз загірної Марії, і застигала, у тьмі чекаючи.

...Свічі танули.

Суворі постаті князя й княгині пропадали в синім тумані цигаркового диму.

...До розстрілу присуджено,

- шість!

Досить! На цю ніч досить!

Татарин знову тягне своє азіятське: "ала-ла-ла". Я дивлюся на портьєру, на заграву в скляних дверях.- Андрюша вже зник. Тагабат і вартовий п'ють старі вина. Я перекидаю через плече мавзер і виходжу з княжого дому. Я йду по пустельних мовчазних вулицях обложеного міста.

Город мертвий. Обивателі знають, що нас за три-чотири дні не буде, що даремні наші контратаки: скоро зариплять наші тачанки в далекий сіверкий край. Город причаївся. Тьма.

Темним волохатим силуетом стоїть на сході княжий маєток, тепер - чорний трибунал комуни.

Я повертаюсь і дивлюсь туди, і тоді раптом згадую, що шість на моїй совісті.

...Шість на моїй совісті?

Ні, це неправда. Шість сотень,

шість тисяч, шість мільйонів -

тьма на моїй совісті!!!

- Тьма?

І я здавлюю голову.

...Але знову переді мною проноситься темна історія цивілізації, і бредуть народи, і віки, і сам час...

Тоді я, знеможений, похиляюсь на паркан, становлюся на коліна й жагуче благословляю той момент, коли я зустрівся з доктором Тагабатом і вартовим із дегенеративною будівлею черепа. Потім повертаюсь і молитовне дивлюся на східний волохатий силует.

...Я гублюсь у переулках. І нарешті виходжу до самотнього домика, де живе моя мати. У дворі пахне м'ятою. За сараєм палахкотять блискавиці й чути гуркіт задушеного грому.

Тьма!

Я йду в кімнату, знімаю мавзера й запалюю свічу.

...- Ти спиш?

Але мати не спала.

Вона підходить до мене, бере моє стомлене обличчя в свої сухі старечі долоні й схиляє свою голову на мої груди. Вона знову каже, що я, її м'ятежний син, зовсім замучив себе.

І я чую на своїх руках її хрустальні росинки.

Я:

- Ах, як я втомився, мамо!

Вона підводить мене до свічі й дивиться на моє зморене обличчя. Потім становиться біля тусклої лампади й зажурено дивиться на образ Марії.- Я знаю: моя мати і завтра піде в манастир: їй незносні наші тривоги й хиже навколо.

Але тут же, дійшовши до ліжка, здригнув:

- Хиже навколо? Хіба мати сміє думати так? Так думають тільки версальці!

І тоді, збентежений, запевняю себе, що це неправда, що ніякої матері нема переді мною, що це не більше, як фантом.

- Фантом? - знову здригнув я.

Ні, саме це - неправда! Тут, у тихій кімнаті, моя мати не фантом, а частина мого власного злочинного "я", якому я даю волю.

# data[].attributes.attachment_link.title
Я (Романтика) - Микола Хвильовий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Я (Романтика)" (автор: Хвильовий Микола). Читати повністю електронну книгу Микола Хвильовий - Я (Романтика) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Микола Хвильовий - Я (Романтика). Слухай аудіокнигу онлайн

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Слухати аудіокнигу "Микола Хвильовий - Я (Романтика)" онлайн українською мовою

Психологічна новела Миколи Хвильового, ідеєю якої є фатальна невідповідність між ідеалами революції та методами їх досягнення. У творі засуджується більшовицький революційний фанатизм. Автор розкриває психологію мрійників, романтиків революційної доби і пояснює душевний конфлікт між старим і новим.

Автор озвучки: Валерій Клименко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Микола Хвильовий

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Хвильовий - Я (Романтика). Слухай аудіокнигу онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
Аудіокнигу онлайн Я (Романтика), читає Валерій Клименко. Психологічна новела Миколи Хвильового, ідеєю якої є фатальна невідповідність між ідеалами революції та методами їх досягнення. У творі засуджується більшовицьки

# data[].attributes.headline
Присвята. Психологічна новела «Я (Романтика)» М. Хвильового присвячена  «Цвітові яблуні» М. Коцюбинського.

# data[].attributes.subject
Присвята. Психологічна новела «Я (Романтика)» М. Хвильового присвячена  «Цвітові яблуні» М. Коцюбинського.

# data[].attributes.body
https://www.ukrlib.com.ua/answers/printit.php?tid=11678

# data[].attributes.headline
Головна ідея твору – засудження революційного фанатизму.

# data[].attributes.subject
Головна ідея твору – засудження революційного фанатизму.

# data[].attributes.headline
Вправа "Пазл"

# data[].attributes.subject
Вправа "Пазл"

# data[].attributes.attachment_link.title
Я (Романтика)

# data[].attributes.attachment_link.description
Оберіть для кожного персонажа характеристику та складіть пазл!)

# data[].attributes.headline
«Революціонер з го

# data[].attributes.body
«Революціонер з голови до п'ят, Хвильовий міцно зв'язаний з кращими традиціями української художньої літератури: можна сказати, що шукання Хвильового почались там, де урвалися шукання Коцюбинського» - Ананій Лебідь

# data[].attributes.headline
Інтерактивна вправа "Вікторина"

# data[].attributes.subject
Інтерактивна вправа "Вікторина"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Створюйте кращі уроки швидше

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1) До якого роду літератури належить твір "Я (Романтика)"? a) Епос b) Лірика c) Ліро-епос d) Драма 2) Яку літературну організацію заснував Микола Хвильовий? a) Плуг b) ВАПЛІТЕ c) Гарт d) ВУСПП 3) Хто з героїв, коли треба "енергійно розписатися під темною постановою - "розстрілять", завше мнеться"? a) Андрюша b) дегенерат c) безіменний чекіст d) доктор Тагабат 4) У чиєму палаці засідає чорний трибунал комуни? a) у палаці скинутого царя b) у палаці арештованої князівни c) у палаці розстріляного шляхтича d) у палаці старого генерала 5) Кого Я назвав сторожем своєї душі? a) Андрюшу b) доктора Тагабата c) дегенерата d) свою матір 6) Хто керує батальйоном "юних фанатиків комуни"? a) Я b) Андрюша c) доктор Тагабат d) дегенерат 7) Хто з героїв, буває, не витримує й проситься на фронт, але поступово звикає до свого "права купатися в калюжах крові"? a) безіменний чекіст Я b) доктор Тагабат c) дегенерат d) Андрюша 8) Новела "Я (Романтика)" М. Хвильового передала його a) слабкість перед такими як доктор Тагабат b) роздуми над вчинками і поведінкою більшовиків c) тривогу, сумління, роздвоєність душі d) міщансько-обивательські погляди 9) Чи розстріляв головний герою свою матір? a) Так b) Ні

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Хвильовий

# data[].attributes.attachment_link.description
1) До якого роду літератури належить твір "Я (Романтика)"? 2) Яку літературну організацію заснував Микола Хвильовий?

# data[].attributes.headline
Інтерактивна вправа "Випадкове колесо"

# data[].attributes.subject
Інтерактивна вправа "Випадкове колесо"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Створюйте кращі уроки швидше

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Хвильвоий

# data[].attributes.attachment_link.description
Яке справжнє прізвище Миколи Хвильового?, Яку літературну організацію заснував Микола Хвильовий?, До якого роду літератури належить твір "Я (Романтика)"?.

# data[].attributes.headline
«Я (Романтика)» Миколи Хв

# data[].attributes.body
«Я (Романтика)» Миколи Хвильового – новела, котра зачепила до глибини душі.  @Іванна Барановська