# data[].attributes.attachment_link.title
САМЫЙ ВАЖНЫЙ БОЙ УСИКА против ЭНТОНИ ДЖОШУА. ПРОГНОЗ БОЯ / МашаXSport № 140

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
український боксер Усик

# data[].attributes.body
Чудова в будь-яку пору року

# data[].attributes.body
я люблю своє місто, я хочу тут жити

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Новомосковськ

Міський район Новомосковська

Основні дані

Інша назва

"Новік"

"Місто металургів"
"Зелене місто"
"Новий Єрусалим"

Країна

Україна

Регіон

На межі Наддніпрянщини та Запорожжя

Засноване

1736

Перша згадка

1576

Колишня назва

Самарчик, Новоселиця, Самарь, Самар

Статус міста

від 1784 року

Населення

▼ 69 855 (01.01.2022)[1]

- повне

▼ 69 855 (01.01.2022)[1]

Координати

48°38′16″ пн. ш. 35°13′43″ сх. д. ﻿ / ﻿ 48.63778° пн. ш. 35.22861° сх. д. Координати: 48°38′16″ пн. ш. 35°13′43″ сх. д. ﻿ / ﻿ 48.63778° пн. ш. 35.22861° сх. д.

Водойма

р. Самара, Самарчик, Самарчук, Перевал, Піскувата, Солона, Кривець

Відстань

Міська влада

Адреса

м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, 14, 38-00-22

Новомосковськ у Вікісховищі

Новомоскóвськ (давні назви до 1794 року - Самарчик, Новоселиця, Самарь, Самар) - місто в Україні, адміністративний центр Новомосковського району Дніпропетровської області. Новомосковськ лежить на правому березі річки Самари, лівої притоки річки Дніпро, на заході Самарських плавень, за 25 км на північний схід від міста Дніпра.

Перші офіційні назви міста - Самарчик, пізніше Новоселиця. Сучасну назву місто Новомосковськ отримало у 1794 році після ліквідації Запорізької Січі ( 1775 р.) та перенесення на місце Новоселиці повітового міста Катеринославської губернії Новомосковська з місця Катеринослава (Кільченського або Самарського) та з місця Старосамарського ретраншементу у Старій Самарі.

до 1709 року - гіпотетичні слобода Самар / Самара або Нова Самар / Самара (Недоказове поселення часів гетьманування Івана Мазепи. Ймовірно засноване переселенцями після побудови у 1688 році Богородицької фортеці на місці Старої Самари. Зникає внаслідок спустошення земель козаків після переходу під контроль Кримського ханства Війська Запорізького Низового) та Сергіївський монастир або Сергіївське (Більш реальне поселення, позначається на різних місцях вздовж Самари на мапах кінця 17 - початку 18 століття, є пращуром теперішнього Самарського монастиру, проте, скоріш за все, цей монастир дав початок селу Вільне та Піщанка, а не Новомосковську);

кінець 1740-их років - 1775 - слобода (село), пізніше містечко Самарчик / Новоселиця (Перша назва походить від правого рукава Самари, на котрому розташовується Новомосковськ і що на той час мав назву Самарчик, Самарчук або Нова Самара, є первинною офіційною назвою міста, а друга від слова "новосел", тобто поселенець, що пов'язано зі жвавим заселенням цих територій вихідцями з Гетьманщини у період Нової Січі. Наявність двоназви містечка може свідчити про наявність у цій місцевості поселення і більш ранньої доби. Також, інколи, у архівах Запорізького Кошу місто зветься Самарь, Самар, Самара або Паланка, відповідно до назви паланки. Також само Самарою називає місто козак Микита Корж, а Самар'ю - "батько історії козацтва" Дмитро Яворницький. За цієї доби Самарчик є центром Самарської паланки Війська Запорізького Низового);

1775 -1794 - місто Новоселиця (Після скасування Вольностей Війська Запорізького у 1775 році місто приймає офіційну назву Новоселиця і стає центром Самарського повіту, що пізніше у 1794 році буде перейменований у Новомосковський);

з 1794 - місто Новомосковськ (До 1923 року центр Новомосковського повіту, далі з 1923 по 2020 рік є центром Новомосковського району, з 2020 є центром оновленого Новомосковського району).

1917 - 1918 - ( неофіційно) місто Самарь (Перша спроба повернення історичної назви міста, але, внаслідок подій 1917-1920 років - невдала).

2015 - 2016 - ( неофіційно) місто Самар (Друга спроба повернення історичної назви міста, але, внаслідок непідпадання під дію Закону про декомунізацію - знову невдала).

Самар/Самара/Нова Самара/Сергіївське (невідомо) - Самарчик/Новоселиця (25 років) - Новоселиця (19 років) - Новомосковськ (229 років).

Новий Єрусалим (Козацька доба)

Місто Металургів (Радянська доба)

Після будівництва у радянські часи жерстекатального заводу, що стає головним підприємством у місті та його містобудівною основою, саме місто починає активно асоціюватися саме з цим заводом аж до часів незалежності України.

Новік (Доба незалежної України)

Походить від скороченої назви міста " Новомосковськ".

Археологічні дослідження у історичній частині міста майже не проводилися, що є основною причиною проблеми виявлення точної доби заснування міста.

Перші поселення на території сучасного Новомосковська належать до ІІІ тисячоліття до н. е. При розкопках курганів ямної культури бронзової доби, зокрема археологи виявили поховання, у яких знайшли зброю, крем'яні знаряддя праці, глиняні ліпні горщики. У 1932 році під час будівництва жерстекатального заводу розкопано і досліджено кілька курганів катакомбної та зрубної культур (ІІ-І тисячоліття до н. е.).

У ході науково-практичної конференції "Історія м. Новомосковська, його околиць та поселень нижньої течії річки Самара"(13) вченими істориками аргументовано доведено, що згаданий " городок старинный запорожский Самар" дав початок історії нинішнього міста Новомосковська, а дата - 31.08.1576 року, рішенням сесії Новомосковської міськради № 431 від 07.09.2005 року визнана датою заснування міста Новомосковськ.

Територія сучасного Новомосковська у період Речі Посполитої носила назву "Розбійне болото", що може свідчити як про наявність певних хуторських поселень, так і про їх відсутність у цей період.

З історичних літописів відомо(4), що у 1630-48 роках ці землі були сильно розорені поляками -" церкви, рыбния ловли и козацкие перевози по Самари і Днепру были отданы поляками в рендное пользование жидам, а от сюда пошло страшное теснение народа и поборы. Угнетенный "жидами-риндарями" народ оставил страшные сказания о тех событиях, положенных в основу восстания гетманов Хмельницкаго і Остряніци ". Також, відомо про Великий Мор („ Моровая язва ") 1690-91р.р. у цих краях.

У 1680 році сталась сильна засуха, а за нею великий голод. У 1688-1690 роках була спочатку напасть від сарани, а потім Чумний Мор, а далі сильний голод. А потім у 1695-1730 роках розорення краю московськими окупаційними військами.

Поселення і однойменний монастир на річці Самарі, що з'являється на мапах кінця 17 - початку 18 століття. Часто змінював своє місцерозташування. Зокрема саме він, скоріш за все, і є пращуром сьогоденного Самарського монастиру. Проте, можливо, що він не має відношення до заснування Новомосковська, а дав початок як фортеця у 1688 році селу Вільне, біля якого тоді було вибудовано росіянами Новосергіївську фортецю та селу Піщанка у період Нової Січі, яка тоді мала назву слобода Монастирська.

Паланки Війська Запорізького Низового

Появу чи відновлення міста Самарчика (Новомосковська) на прикінці 1740-их років можливо ототожнювати з існуванням крайнього північного самарського російського укріплення на території сучасної Новомосковської ТГ - Пришибного редуту, одного з 6 укріплень на Самарі за часів Російсько-турецької війни (1735 - 1739), а саме Усть-Самарського ретраншементу, Старосамарського ретраншементу, Піщаної (Нової) Самари, редуту Новозбудованого, Монастирського ретраншементу та редуту Пришибного. Ймовірно, що саме навколо нього почали виникати козацькі хутори під час відродження цих земель у період Нової Січі після татарської влади. Наразі це укріплення загублене у активній міській забудові Новомосковська.

Самарчик був центром Самарської паланки Війська Запорозького низового, однієї з найбагатших разом з Кодацькою паланкою. Так, в " Описании городов Азовской губернии"(1781-1782г.г.) сказано, що - "...Местечко Новоселица-Самар над рекой Самарою, по течению онной с правой стороны лежит на ровном та пространном лесистом месте, там где ранее была Самарская паланка Сечі, онной флот и крупнейшее судопроизводство прежде живших Запорожцев".

Саму ж річку Самару козаки вважали святою, а Присамар'є - Палестиною і Житницею. Відповідно до літопису "Самовидця" район Самари був самим густонаселеним регіоном Запорізької Січі - "...при реки Самаре имеется многіе тисячі Запорожскихь козаков и потому тамо, и токо онным на Сечи, надь ними от всего Войска Запорожскаго Низового выбираится Старшина,...". Неймовірно багата природа, легкі чорноземи, ріки повні риби, ліси забиті звіром та птицею, а також гарантовані Кошем Запорізької Січі вольності, постійно манили сюди переселенців з усієї України " вільно жити, землю обробляти або віку з богом в серці доживати (в монастир) ".

Поселення Самарчик з монастирем описували (4,7) також, як - "... приютившиеся в лесной товще окруженные рыбными реками, озерами, плодородними грунтами и лучшими лесами монастырь и козацкие зимовники омели обширные и во всех отношениях прекрасные угодья. При обилии воды, земли и леса, - хлебопашество, скотарство, пчеловодство, рыбная ловля и охота составляли главные занятие козаков и воинских монахов. Отсюда в Запорожскую Сечь для нужд Коша, для торговли и мены, поставляли лучших орловских лошадей и черкасский рогатый скот, а так же муку, просоленную рыбу, воск, мёд, сапожные товары, меховые линтвары, медь и кожу".

Відомо, що недалеко від сучасного Новомосковська з незапам'ятних часів проходило декілька торгових шляхів (6) та їх відгалужень, зокрема "Муравський, Залозний, Чумацький, Брилевий і т. д. шляхи", які мають своє відображення на древніх картах. Так, " Муравський Тракт держался возвышеного кряжа степи у рек Псел, Ворскла, Орель, Самара и под названием Старокримського бытого шляху тянулся Малоросіею до Перекопской башты и далее в Крым ".

Зі спогадів місцевих старожилів: "Одне із відгалужень названого Шляху проходило через козацькі зимівники: Решитилів Кут, Воронівку, Кущівку та Животилівку, а далі Самарськими плавнями (затоплені після будівництва Запорізької ГЕС) правим її берегом, аж до Дніпра, де з давніх часів біля козацького поселення Половиці (нині м. Дніпро) була переправа на правий берег ріки Дніпро. Цією ж переправою люди переправлялися з правого на лівий берег Дніпра та рухались у сторону Одінковки де піщаним бродом через залив Гнилокіш переходили на лівий берег Самари і далі понад Татарвою (річка Татарка) прямували до виходу на Чумацький шлях."

Донині про Чумацький шлях нагадують народні назви окремих місцевостей у Самарських плавнях, зокрема: озеро Чумацька Яма - з легендою про потонулого чумака, рукав річки Самари - Солоний, озеро Лошаче, озера Паїсові Ями, залив - Солоний лиман і т. д. Ці торговельні артерії, а також річкові "перевози" на Самарі, зокрема два в межах сучасного міста Новомосковська і ще один вище по течії поблизу козацького зимівника - Вільного (село Вільне, Новомосковського району), забезпечували процвітання регіону, а також спонукали розвиток у Посамар'ї конярства, скотарства, виробництва шкіри, муки та хліба, бджільництва, рибальства та інш. Торгові каравани потребували захисту від кочовиків, який забезпечували місцеві Запорожці, маючи з цього окремий зиск для Кошу(16).

На жаль, кримські орди також знали про заможне Посамар'я і нерідко заходили за ясиром до Самару. Так, у 1616 році Гетьман Запорізький - Петро Сагайдачний, а у 1660 році Кошовий отаман Славетного війська Запорізького Низового - легендарний Іван Сірко саме на Муравському Шляху під прикриттям "товщі лісної" та Самарських плавень - " учинили страшную резню над татарвой и освободили масу плененнаго в Украине народу "(4). Як свідчить історія, козаки-запорожці на відміну від московитів, вкрай рідко будували серйозні фортеці або постійні муровані укріплення, тим більш на відкритій місцевості та на перетині шляхів (як то Новобогородицька-московитська, чи-то Кодацька-польська фортеці). У бою з ворогом запорожці завжди надавали перевагу особистій відвазі у маневреному бою на пересіченій місцевості, бажано з природними пастками, балками, річками, болотами тощо

У літописах монастиря згадується(7), як - " закона Греческаго исповедания, Киевского подчинения, поставлен во времена пограничной охраны Запорожскими козаками польско-литовских владений (XVI ст.) от турок и кримчаков ". Згадки про нього є у багатьох історичних джерелах, зокрема у роботах відомого інженера та картографа Гійома Левассера де Боплана (початок-середина XVII ст.).

На початку другої половини 18 століття у Новоселиці проживало 9 227 жителів. Розвинуте було землеробство, а з часом дістала значне поширення і торгівля.

У серпні 1774 року у Старій Самарі під керівництвом Василя Журби були спроби до повстання на підтримку селянського повстання Омеляна Пугачова. Від 1776-го року Новоселиця стає пунктом дислокації Полтавського пікінерного полку.

Герб російського періоду затверджений 29 липня 1811 р.

Герб міста Новомосковська Російської доби: у нижній частині на малиновому полі гербу зламана козацька шабля, як нагадування нащадкам козаків про ліквідовані московською імперією їхні дідівські вольності та знищене (1775 р.) українське козацтво.

Після ліквідації Запорозької Січі Новоселиця увійшла спочатку до складу Азовської губернії. 1784 року утворене Катеринославське намісництво.

Історія перейменування міста Новомосковська тісно пов'язана з іншою історією створення-перейменування міста Катеринослава у ході реалізації Російською імперією заходів з ліквідації Січі, а також „розкозачування" і закріпачування місцевого населення. З історичних джерел (4) відомо, що у середині XVIII століття князь Потьомкін насаджав у цих краях волю російської цариці Катерини. Бажаючи улестити імператрицю фаворит замість будівництва рядового губернського міста московії „ замислил казенным счетом южную столицу для Царицы устроить, именовавонную - Екатеринославлем". При цьому, місце під Катеринослав Потьомкін вибрав вкрай невдало. Це була заболочена місцевість у гирлі річки Кільчень (рядом з м. Підгороднім на нинішньому Самарському острові), яка періодично затоплювалась весняним паводком. Будівництво Катеринославу базувалося на укріпленнях Самарського ретраншементу та зникаючої Старої Самари. Закладаючи міські кварталили Катеринослава-І, Потьомкін в кінці-кінців зрозумів недолугість проекту і залучивши „ доктора Шенфогеля осмотреть все селения вокруге"(1), все-ж вирішив розмістити губернське місто Катеринослав на правому високому березі Дніпра. Однак, щоб приховати власні прорахунки та бездарну трату казенних коштів, Потьомкім наказав будувати місто не „з нуля", а наказав перейменувати давнє козацьке поселення - Половицю, (на той час - 250 дворів, 800 мешканців) у Катеринослав (Катеринослав ІІ). При цьому, попереднє провальне будівництво „ южной столицы" перейменував у будівництво „ новога уезднаго городка Новомосковск", у величаво-московсько-імперському стилі. Зрозуміло, що з тих же самих причин Новомосковську-І не судилось процвітати на „ гиблом месте", як його визначив „ доктор Шенфогель". Тому, з подачі губернатора Азовської губернії - В.Черткова у 1786 році м. Новомосковськ-І було перенесено нижче за течією р. Самари впритул до Новобогородицької фортеці, тобто на місце старовинного Самару (Старої Самари). У той час воно мало назву Богородицьк, а тепер воно стало містом Новомосковіськ-ІІ.

Сама Новобогородицька фортеця була збудована росіянами у 1686 році, зокрема князем В.Голіциним (разом з гетьманом І.Мазепою) під час Кримської війни. Головне завдання, яке мала вирішувати фортеця, це розчленування Війська Запорізького Низового, тобто відокремлення від нього найчисленнішого підрозділу - Самарської паланки разом з Флотом Січі. Таку саму роль для поляків виконувала Кодацька фортеця, що стояла там-же, але на іншому березі Дніпра. Для захисту південних кордонів Російською імперії використовувалась інша лінія фортець і укріплень - вздовж річки Орелі, тодішнього кордону Росії з Запорізькою січю. Однак, вказане укріплення так і не змогло суттєво вплинути на хід історії, оскільки невдовзі після його будівництва 1690- 1691 р.р. фортецю та Стару Самарь викосив „Чумний Мор". Більше п'яти років у фортеці ніхто не проживав, навіть полковники полтавські відмовлялись виконувати наказ І.Мазепи щодо несення служби у фортеці. А потім у 1712 році Новобогородицька фортеця була розібрана за умовами Прутського договору після поразки Російського царства у війні з турками.

У подальшому, у 1736 році, графом Мініхом на місці фортеці було відновлено частину земляних укріплень „велично" названих - „Старо-Самарським ретраншементом" (від містечка Стара Самарь). Заселяти нове укріплення планувалось не російськими військами, а місцевими козаками. Однак, після розорення Запорізької Січ у 1775 році Стара Самарь разом зі „Старосамарським ретраншементом" перестали існувати. Так, у 1791 році священик В.Власовський (під час находження тут Новомосковська ІІ) доповідав Катеринославському архієпископу Амвросію: „В городе жителей, кроме городничаго с штатною командою, с ротою солдат и некотораго числа канцелярских служителей, ныне уже никого не имеется, все разошлись по разным местам". Таким чином, потуги російських чиновників штучно утворити „величне повітове місто", у черговий раз - провалились. Слід зауважити, що всі пересування та перенесення повітового міста Новомосковськ здійснюватись фактино тільки на папері. Попередні експерименти, у тому числі з Новобогородицькою фортецею, не мали шансів, оскільки вибрані місця були „ гиблими для проживания (по Шенфогелю)" тобто непридатними для будівництва і проживання, а „штучність" поселень призводила до їх швидкого занепаду і зникнення (13). З вказаних причин, з метою „остаточного" вирішення питання „повітового міста Росії", у 1794 році імперські чиновники з формулюванням „ ...ввиду слишком близкаго расположение уездного города к губернському (Катеринославу)" у черговий раз Новомосковськ (ІІ) перемістили (на папері) „... вверх по течению Самари к городку Новоселице" до найбільш заселеної території Посамар'я (4). Саме з 1794 року Новомосковськ й отримав таку назву.

У 19 столітті Новомосковськ є повітовим містом, у якому проживає 7 919 жителів. Місто має 1 095 дерев'яних будинків. Тричі на рік тут відбуваються ярмарки.

У місті існують 4 площі - Соборна (навпроти Троїцького собору, зберіглася донині), Ярмаркова (на місці Новомосковського фахового коледжу Національної металургійної академії України, не зберіглася), Пшенична (у передмісті Кущівка, не зберіглася) та Дерев'яна (зараз Площа Героїв).

Існують школи при церквах, першою з котрих вважається школа при Самарському монастирі.

Напередодні реформи 1861 року, у Новомосковську проживало 9 786 жителів. Основну частину економіки становило сільськогосподарське виробництво. Було декілька дрібних підприємств легкої промисловості (салотопні, воскобойні, шкіряні, цегляні).

Навчальний корпус Новомосковського кооперативного технікуму.

У 1824 року відкрита перша російська школа. 1861 року діяли повітове, парафіяльне, казенне відкрите чотирирічне земське ремісниче училище. У ньому викладали ковальську, слюсарну, теслярську справи. До училища приймали хлопчиків 14 років, які закінчили народну школу.

У 1890 році місто відвідав відомий американський мандрівник Томас Стівенс, про що написав у книзі „Через Росію на мустанзі" ( англ. Through Russia on a Mustang).

За переписом 1897 року чисельність населення Новомосковська становила 12 900 осіб.

В ході революційних та воєнних подій 1917-1919 років у Новомосковську неодноразово змінювалась влада. В грудні 1919 року у Новомосковську було остаточно встановлено радянську владу.

Українська Народна Республіка (7 (20) листопада 1917 - січень 1918)

Після проголошення ІІІ універсалу Українською Центральною Радою Новомосковськ переходить під владу УНР. Першою адміністративною будівлею, над якою підняли прапор України, була Новомосковська земська управа. Сталося це 9 листопада 1917 року, коли у місті відбулось Перше демократичне земське зібрання, і саме під час нього на балконі управи, вперше у Новомосковську, був піднятий жовто-блакитний прапор. У грудні стає частиною адміністративної одиниці УНР - Самарська земля з центром у Кременчуку.

29 жовтня 1917 року на одному з повітових з'їздів запропоновано деяким Панченком у докладі " О переименовании города Новомосковска въ городъ <Самарь>" змінити назву міста Новомосковськ, як результат впливу русифікації на назву " Самарь", що є стародавньою й запорозькою та нагадує про волелюбний та незалежний народ України.

Українська Народна Республіка Рад (січень 1918 - квітень 1918)

У січні місто переходить під окупаційну радянську владу маріонеткової держави УНРР.

Українська держава (квітень 1918 - січень 1919)

Після підписання Брест-Литовського мирного договіру Новомосковськ переходить під владу відновленої української держави - Гетьманату Скоропадського, під протекторатом Німецької імперії.

Махновщина (грудень 1918 - кінець грудня 1918)

У грудні 1918 року містом оволодівають війська Махно. Проте під січень їх вибивають війська Гетьманату.

Українська Радянська Соціалістична Республіка (початок січня 1919 - липень 1919)

Після падіння Німецької імперії у Першій світовій війні Радянська влада знову вторгається в Україну і у січні 1920 року встановлює контроль над Новомосковськом.

Біла Армія (липень 1919 - кінець грудня 1919)

З липня 1919 року Новомосковськ контролювала влада Білих та, інколи, сили Махно, з якими білі вели бої за ці території.

Радянська окупація (з січня 1920)

У грудні/січні радянські сили вибивають білих з Новомосковська і остаточно закріплюють свою владу на цій території.

Згодом місто входить до складу УРСР. 1923 року до складу міста увійшли передмістя: Подол, Перевал, Кущівка, Красний Кут. 1927 року відкрилося регулярне автобусне сполучення з Дніпром.

Під час організованого радянською владою Голодомору 1932-1933 років померло щонайменше 1208 жителів міста.

1932 року розпочато будівництво найбільшого на той час у Радянському Союзі жерстекатального заводу. 28 березня 1935 року було введено в експлуатацію листопрокатний стан. Завод виробляв тонколистовий метал, декоративну й оцинковану покрівлю, білу жерсть і забезпечував цією продукцією оборонні заводі. На ньому працювало до 6 тисяч робітників.

1937 року до складу міста включені передмістя Воронів Кут і Животилів Кут. Того ж року відкрито шпалопросочувальний завод.

У 1939 - 40 роках - місто обласного підпорядкування
На початку 1941 року у місті проживало 38 800 мешканців.

В ході нацистсько-радянської війни сили Червоної армії зайняли місто 22 вересня 1943 року.

1958 року село Кулебівка ввійшло до складу міста. Того ж року жерстекатальний завод перейменований на Металургійний.

Після Німецько-Радянської війни йде активна забудова міста, під час якої місто втрачає багато історичної забудови.

1988 року відновив діяльність Свято-Троїцький собор.

Площа Героїв після реконструкції 2017-2018 рр

У 2014-2015 роках починається зароджуватися ідея перейменування міста, проте назва не підпадає під Закон про декомунізацію. Йде декомунізація назв вулиць міста, з'являються назви, що увіковічують козацьке минуле краю, як наприклад Паланочна, Гетьманська та Калнишевського.

У 2018 році закінчено реконструкцію Площі Героїв, на якій з'явився світломузичний фонтан, що став ще однією візитною карткою міста, та започатковано два нових свята - "День відкриття фонтану" навесні та "День закриття фонтану" восени. Під час обох свят, зазвичай увечері, проходить світломузичне шоу, яке збирає багато жителів міста. Після початку пандемії Covid-19 ці заходи не проводяться.

У 2022 році після Російського вторгнення в Україну відновлюються ідея перейменування міста, яку підтримує чинний мер Новомосковська - Сергій Рєзнік. Того ж року йде активна дерусифікація назв та топонимів вулиць міста.

27 квітня 2022 року районна влада демонтувала стелу „Новомосковський район".

Глоди - острівець східніше Перевала між річками-протоками Самарчик та Кривець. Раніше був центром суднобудування та місцем розташування зимівників козаків. Назва походить під кущів глоду, яким був вкрита значна частина півострову.

Перевал - острів між річками-протоками Перевал, Самарчик та Піскувата. Існує теорія, що саме на цьому місці знаходилася козацька старшина Нової Самарі та стояли невеликі укріплення, що являли собою паланкову фортецю. Відносно назви існує декілька теорій: 1. Назва походить від мосту, що йшов через вали фортеці, тобто перевалював. 2. Назва походить від назви річки, що значить " переходити хвилю", так як на її місці існував брід, по якій, до будівництва мосту, переходили по воді.

Подол - нижнє місто, знаходився північніше Перевала та з'єднувався з ним мостом. Назва місцевості походить від старослов'янського " подолъ " - низина, низинна місцевість.

Матня - місто риболовів, знаходилося східніше Троїцького собору. Назва походить від довгого мішка ( "матня"), куди потрапляє риба під час ловлення .

Кущівка - місце розташування зимівників козаків Кущівського куреню, знаходилося західніше Подолу та міської частини Нової Самарі. Назва походить від типу місцевості, бо до будівництва каналів у цій місцевості існував струмок, який йшов з Воронівки та впадав у річку Перевал, тому вся місцевість була вкрита рогозом та разними кущами.

Воронів Кут (Воронівка) - козацьке поселення, місце розташування зимівників козаків, знаходилося північніше міської частини Нової Самари. Топонім походить, напевно, від найбільшого місцевого кладовища.

Животилів Кут (Животилівка) - козацьке поселення-зимівник, знаходиться західніше Перевалу та Кущівки. Засноване козаками животовцями - вихідцями Животовського полку (створеного Богданом Хмельницьким у 1648 році), які після масових гонінь (XVII ст.) з рідних земель (Віницька область, землі Гетьманської України) знайшли прихисток на землях Війська Запорізького Низового, Кошовим Отаманом якого на той час був їх колишній полковник - легендарний Іван СІРКО.

Красний Кут - місце розташування зимівників козаків та перевізу через Самару, що з'єднував Нову Самар з Самарським монастирем та Піщаною Самарою, знаходилося південніше Матні. Топонім має значення " красива місцевість".

Решитилів Кут (Решкут) - козацьке поселення, місце розташування зимівників козаків, знаходилося північніше Воронівки. Топонім походить від слова "решето" - господарська річ у вигляді дерев'яного обода з натягнутою з одного боку сіткою для просіювання чого-небудь.

Кулебівка - наймолодший мікрорайон міста, який почав засновуватися у кінці XIX століття. Топонім походить від "кулеба" - густий куліш.

Самара - основна "артерія" міста. Завдяки їй працюють майже всі сектори економіки міста. Проте, сама річка має багато екологічних вад, які з часом накопичуються. Сама річка із року в рік "цвіте", бувають локальні мори риби, спостерігається її мінералізація. Проте річка все одно залишається привабливою для туристів, а для міста - головним ресурсом.

Головна рекреаційна зона Новомосковська. Знаходиться через правий рукав Самари відносно міста. Самарські плавні являють собою лісові масиви, заплавні озера, рукави Самари, стариці, плавні тощо. Є улюбленим місцем відпочинку мешканців міста.

Центральний міський парк ім. Сучкова - головний парк міста. У парковій зоні наявні атракціони, пляж "Жабеня", ігровий майданчик для пляжного волейболу, 2 кафе, дитячий басейн, міська набережна, "Горбатий" міст, "Алея героїв Російсько-української війни", фонтан "Слон" тощо.

" Молодіжний острів" - зона відпочинку на перехресті вулиць Паланочна та Бориса Джонсона. Наявний пляж, ігрові майданчики для пляжного волейболу, спортивний майданчик, місця для риболовлі тощо. У 2022 році планувалося оновити острів, проте, у зв'язку зі Російським вторгненням у 2022 році, ці плани були скасовані.

Національний склад населення Новомосковська за переписом 2001 року: українці - 84,45%, росіяни - 13,34%, білоруси - 0,48%, вірмени - 0,3%, роми - 0,28%, азербайджанці - 0,11%, румуни - 0,11%, євреї - 0,1%, татари - 0,1%, німці - 0,07%.

Мовний склад населення Новомосковська за переписом 2001 року: українська - 80,88%, російська - 18,48%, вірменська - 0,13%, білоруська - 0,13%, ромська - 0,06%, румунська - 0,03%, болгарська - 0,01%.

У місті працюють 124 промислових підприємства. Найбільші:

ВАТ „Новомосковський трубний завод" (основний вид продукції - труби),

ПНВП „Полімер-Акація" є одним з найбільших виробників пінопласту в Україні.

Завод ПКФ „КУРС" з виробництва промислових ультразвукових лічильників газу.

ТОВ НВП „Дніпро-Контакт" (лакофарбовий завод)

колективне підприємство „Швейна фабрика ПАН" (швейні вироби),

ЗАТ „Новомосковська меблева фабрика",

ЗАТ „Новомосковський завод залізобетонних та електротехнічних виробів".

ТОВ „Новомосковський посуд"

Новомосковський завод мінводи

За 2009 р., промисловими підприємствами міста реалізовано продукції на суму 1 452 млн грн.

Станом на 2021 рік доходи бюджету Новомосковської міської територіальної громади становлять у сумі 511 401 311 гривень.

Через Новомосковськ проходить автомобільна дорога , яка є частиною європейського маршруту , а також проходить автомобільна дорога , що є частиною європейського маршруту . Проходить траса Москва-Сімферополь (на території Росії вона позначається, як автомобільна дорога , а на території України магістраль триває як автомобільна дорога до Харкова та автомобільна дорога : Харків - Запоріжжя - Сімферополь - Ялта).

Місто також є великим залізничним вузлом, основна залізнична станція Новомосковськ-Дніпровський.

У 1910 році планувалося побудувати трамвайну лінію, яка з'єднувала б Катеринослав (Дніпро) із Новомосковськом. Проект так і не вдалось реалізувати бельгійським акціонерним товариством через Першу світову війну та революційні війни.

27 квітня 2022 року районна влада демонтувала стелу „Новомосковський район".

Більшість старовинних церков та соборів міста були знищені радянською владою у першій половині XX століття. Вцілів від " червоного варварства" тільки Троїцький собор та Свято-Миколаївський пустельний Самарський монастир.

Троїцький храм споруджено протягом 1772-1781 років народним майстром Якимом Погребняком із дерева без жодного залізного цвяха. Конструктивне вирішення споруди не має аналогів у світовій архітектурі. Це дев'ятизрубна дев'ятибанна церква, висота якої до ремонту сягала 44 метрів. Фахівці відносять цей храм до слобожансько-полтавського архітектурного стилю епохи „українського бароко". Утім, ця споруда вважається унікальною перлиною української дерев'яної архітектури. Сучасного вигляду Троїцький собор набув 1888 року в результаті перебудови за планом архітектора Харманського. Попри декларування, що перебудова здійснювалася „за старим зразком", Харманський вніс в архітектуру собору достатньо багато змін, не порахувавшись з задумами будівничих XVIII ст., які створювали певні оптичні ілюзії для кращого візуального сприйняття споруди.

Краса Троїцького собору надихнула багатьох митців, у тому числі і відомого українського письменника Олеся Гончара, який зробив його головним образом свого відомого твору „Собор".

Самарський монастир збудований, спочатку, як Церква Святого Миколая у 1576 році козаками на острові серед обох рукавів Самари та згодом перетворена у 1602 році на монастир. Монастир підлягав безпосередньо Кошу Запорізької Січі та був місцем, де козаки зустрічали свою старість.

Православні

Храм ікони Божої Матері "Лікувальниця" (вул. Лікарняна, 1)

Храм Сорока мучеників Севастійських (вул. Центральна, 20)

Храм Архістратига Михайла (вул. Плеханова, 3)

Свято-Троїцкий храм (ПЦУ) (вул. Паланочна, 32)

Храм Самарської ікони Божої Матері (УПЦ МП) (пров. Волгоградський)

Свято-Покровський храм (УПЦ МП) (вул. Холодноярської бригади, 290)

Храм Покрови Пресвятої Богородиці (ПЦУ) (вул. Глодянська, 19)

Церква "Шлях порятунку" (вул. Гетьманська, 239)

Католицькі

Існує католицька громада та збудована Римо-Католицьккий храм Святого Адальберта (Войцеха) (вул. Зіни Білої, 28)

Реформаторські

( Протестантська) Новомосковська церква євангельських християн-баптистів (вул. Паланочна, 29-А)

( Протестантська) Християнська церква "Нове покоління" (вул. Гавриіла Зелінського, 9)

Розташована в своїй більшості по вулицях Шевченка, Микити Головка, Гетьманській та Калнишевського і площах Героїв та Соборній.

Новомосковська міська централізована бібліотечна система:

У місті діє Палац культури „Металургів". У вересні 2013 року, Новомосковська міська рада дала дозвіл ПАТ „Інтерпайп Новомосковський трубний завод" приватизувати цей об'єкт культури. Проте 24 березня 2020 року регіональне відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області ухвалило рішення щодо приватизації ПК "Металург". Палац виставили на аукціон. Стартова ціна, яку заявили, складала понад 8,3 млн грн.

Після цього Фонд отримав звернення від представників громади та влади про ризики зміни цільового призначення палацу після приватизації. Тому, як пояснили в Фонді, 13 травня 2020 року рішення про приватизацію ПК "Металург" скасували. Тоді балансоутримувач - завод - заявив, що палац культури "буде законсервований".

Раніше мав назву "Будинок культури ім. Кірова". Станом на 2022 рік продовжується загальна реконструкція території закладу.

Успенська церква Пресвятої Богородиці - знаходилася в мікрорайоні Воронівка на місці Професійно-технічного училища № 48. Була побудована за проектом Якима Погрібняка, як і Троїцький собор. Розібрана радянською владою.

Толгська церква - знаходилася на перехресті вулиць Шевченка та Кущівської. Була побудована на місці, де раніше розташовувався кущівський курінь. Розібрана радянською владою у кінці 1930-х років.

Церква з кладовищем на місці Швейної фабрики - існували одночасно з Успенською церквою Пресвятої Богородиці та Троїцьким собором. Знищені після Німецько-радянської війни.

Єврейське кладовище - знаходилося по вулиці Транспортній.

Будинок Тарловського - найстаріша будівля Новомосковська, знищена місцевою владою у 2008 році.

Новомосковське міське (повітове) училище - відкрито у 1807 році, знаходилося на вулиці Шевченко, знищене у 20 столітті.

Будівля гуртожитку Педагогічного інституту (Кооперативного коледжу). Знищена після Німецько-радянської війни.

Існує легенда, що між Троїцьким собором та Самарським монастирем існує підземний тунель, яким користувалися козаки і мешканці монастиря у тяжкі часи.

Існує легенда, що Нестор Махно провів вінчання у Новомосковській церкві.

Олесь Гончар (1918 - 1995) - український письменник, прозаїк, літературний критик, політик, громадський діяч. Написав роман "Собор" під враженням Свято-Троїцького собору.

Тарах-Тарловський Кирило Миколайович (1709 - 1784) - український релігійний та громадський діяч, відомий під прізвиськом " Дикий піп ", за його гроші була перебудована Микільська соборна церква у Самарському (Військовому) монастирі і можливо він вплинув на перебудову Свято-Троїцького собору у Самарчику-Новоселиці.

Феодосій Паляничка - міський поміщик, що створив перший у місті краєзнавчий музей.

Головатий Антін Андрійович (1744 - 1797) - козацький кошовий отаман, полковник Самарської паланки, за його керівництва Самар'ю був збудований Свято-Троїцький собор.

Петро Іванович Калнишевський (1764 - 1775) - визначний український державний, культурний та релігійний діяч, кошовий отаман Війська Запорозького Низового (1762, 1765-1775). Особисто бував у Самарчику під час сварок місцевого козацтва із жителями міста Богородичного сусіднього Старо-Самарського ретраншементу за окружні пасовища.

1. „Памятная книжка [Архівовано 8 грудня 2021 у Wayback Machine.] Екатеринославской губернии на 1864г.". Архів.

2. Яворницький Д. І., Запоріжжя. [Архівовано 8 грудня 2021 у Wayback Machine.] ... - Київ, 1991.

3. Скальковський А. О. Історія Нової Січі. [Архівовано 9 грудня 2021 у Wayback Machine.] - Дніпропетровськ, 2006.

5. Боплан Г. Левассер де. Опис України... К.: Наукова думка, 1990.

8. Атлас Екатеринославского наместничества, составленный из одной губернской генеральной карты и пятнадцати уездных с назначением каждого владения дач, к коим присоединены подробные изъяснения, и купно пятнадцати уездных, двух приписных и одного портового городов планы. Сочинён в городе Кременчуге в 1787 г // Джерела з іст. Південної України. Т10/ Описи Степової України ... / Упор.: А. Бойко. - Запоріжжя, 2009.

11. Яворницкий Д., Пам'ять про Запоріжжя, І, 64. Запоріжжя 1905 р.

http://resource.history.org.ua/item/0013950

13. Матеріали науково-практичної конференції. Придніпров'я: історико-красзнавчі дослідження: 36. наук. пр. П 75 Ред. кол.: С. І. Світленка (відп. ред.)та ін. - Вип. 2. - Д.: Вид-во Дніпропетр. нац. ун-ту, 2005. -180 с.

17. Мицик Ю. А. Козацький край: Нариси з історії Дніпропетровщини... . МФ "Відродження", Дніпропетровськ. 1997 рік.

18. Мицик Ю. А., Мосьпан Н. В., Плохій С. М., Місто на Самарі. Дніпропетровськ, 1994

19. Джусов А. Б. [Архівовано 30 грудня 2021 у Wayback Machine.] Історія Новомосковська.- Дніпропетровськ: Пороги, 2003.- 351 с.

Карпенко М. Ф., Шелест Д. С. Новомоско́вськ // Історія міст і сіл Української РСР: у 26 т. / П. Т. Тронько (голова Головної редколегії). - К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967-1974. - том Дніпропетровська область / А. Я. Пащенко (голова редколегії тому), 1969 : 959с. - С.480-498

# data[].attributes.attachment_link.title
Новомосковськ - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Новомосковськ Міський район Новомосковська Основні дані Інша назва "Новік" "Місто металургів" "Зелене місто" "Новий Єрусалим" Країна Україна Регіон На межі Наддніпрянщини та Запорожжя Засноване 1736 Перша згадка 1576 Колишня назва Самарчик, Новоселиця, Самарь, Самар Статус міста від 1784 року Населення ▼ 69 855 (01.01.2022) [1] - повне ▼ 69 855 (01.01.2022) [1] Координати 48°38′16″ пн.

# data[].attributes.body
В нас є краєзнавчий музей, знаходиться на вулиці Українська

# data[].attributes.body
Моє рідне місто, воно маленьке, затишне, в ньому добре жити, вчитись і працювати

# data[].attributes.headline
Площа Героїв

# data[].attributes.subject
Площа Героїв

# data[].attributes.body
Улюблене місце молоді