# data[].attributes.headline
М.Горбачов - став генеральним секретарем СРСР в квітні 1985 році. 

# data[].attributes.subject
М.Горбачов - став генеральним секретарем СРСР в квітні 1985 році. 

# data[].attributes.headline
Антиалкогольна кампанія 

# data[].attributes.subject
Антиалкогольна кампанія 

# data[].attributes.attachment_link.title
Згадати Все. Горбачовська антиалкогольна кампанія

# data[].attributes.headline
Чорнобильська катастрофа 26 квітня 1986 р. 

# data[].attributes.subject
Чорнобильська катастрофа 26 квітня 1986 р. 

# data[].attributes.attachment_link.title
Чорнобильська катастрофа: історія про трагедію, яка назавжди закарбувалася в пам’яті, Одна історія

# data[].attributes.headline
Політика "гласності" 

# data[].attributes.subject
Політика "гласності" 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чаще всего это случается, если вы нарушаете наше Пользовательское соглашение.

Если вы считаете, что произошла какая-то ошибка, смело пишите нам на почту skynet@cyberleninka.ru, в теле письма не забудьте указать ваш IP-адрес:

# data[].attributes.attachment_link.description
Чаще всего это случается, если вы нарушаете наше Пользовательское соглашение. Если вы считаете, что произошла какая-то ошибка, смело пишите нам на почту skynet@cyberleninka.ru, в теле письма не забудьте указать ваш IP-адрес:

# data[].attributes.headline
Реформа політичної системи в 1988 р. 

# data[].attributes.subject
Реформа політичної системи в 1988 р. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1 июня 1988 - 1 июля 1988

ПОЛИТИЧЕСКАЯ БОРЬБА И КОНСТИТУЦИОННАЯ РЕФОРМА

Горбачев был убежден, что после реформы, проведенной "сверху", страна обретет второе дыхание. Ядром экономических преобразований стала концепция ускорения социально-экономического развития страны на основе использования новейших достижений научно-технического прогресса. Провозглашая курс на ускорение, М.С. Горбачев надеялся с минимальными затратами за счет "скрытых резервов" в короткий срок добиться подъема экономики. Однако все попытки в рамках старой системы провести преобразование экономики были обречены на провал. Первые три года перестройки, в течение которых были испробованы практически все известные методы ускорения развития общества, показали, что тоталитарная система не поддается реформированию. Неудачи первого этапа перестройки заставили искать новые пути. На фоне ухудшающейся с каждым днем экономической ситуации впервые был поставлен вопрос о политической реформе общества. Была провозглашена политика гласности - открытое обсуждение острых проблем экономики и политики на страницах средств массовой информации. После десятилетий запретов и искажений информации "для народа" на страницы печати были буквально выплеснуты все негативные факты и тенденции, накопившиеся за весь период развития социалистического общества. Эта лавина информации привела в шок значительную часть населения страны.

Результатом политики гласности было пробуждение общественного сознания значительной части населения страны. Интерес людей к политике был настолько велик, что стал неотъемлемой частью жизни в тот период времени. За выступлениями делегатов XIX партконференции КПСС, проходившей летом 1988 г . и транслировавшейся по радио и телевидению, следила буквально вся страна. В повестку дня этой конференции был поставлен вопрос об изменении политической структуры общества. Политической целью перестройки была провозглашена передача власти от КПСС Советам. Однако преобладание на конференции консервативно настроенных сил ("агрессивно-послушного большинства") и стремление сохранить контроль аппарата КПСС над развитием событий не позволили принять исторических решений, которые изменили бы судьбу страны. Вместо этого была предложена, а затем внесена в Конституцию новая громоздкая, недемократическая структура дублирующих друг друга высших органов государственной власти - Съезда народных депутатов и Верховного Совета СССР.

А.Н. Боханов, М.М. Горинов. История России с древнейших времен до конца XX века
http://www.gumer.info/bibliotek_Buks/History/Bohan_3/50.php
"НУЖНЫ НОВЫЕ, КАЧЕСТВЕННЫЕ ПЕРЕМЕНЫ"

Главный политический итог послеапрельского периода - изменение всей общественной атмосферы, начавшаяся материализация идей обновления, нарастающая поддержка советским народом курса партии на перестройку.

Но означает ли это, что всюду и полным ходом происходят сдвиги в лучшую сторону, что революционные преобразования стали необратимыми?

Нет, не означает. Если мы хотим оставаться на почве реальности, то должны признать: этого пока не произошло, товарищи. Мы еще не преодолели глубинных причин торможения, не везде подключили, а в чем-то и не выработали механизмы обновления. Дееспособность многих партийных организаций еще не на уровне задач перестройки. Нужны новые, качественные перемены в нашем развитии, а это требует кардинальных решений, активных и инициативных действий.

Перед нами сегодня много сложных вопросов. Но какой из них ключевой? ЦК КПСС считает, что таким вопросом является реформа нашей политической системы.

Центральный Комитет изложил свою платформу в Тезисах к конференции. В них не ставилась задача дать на все готовые ответы. Мы рассчитывали, что в ходе обсуждения возникнут новые идеи и предложения, которые могут быть учтены конференцией. И тогда ее решения будут действительно результатом коллективного творчества всей партии и народа.

Таким образом, политический прицел нашей конференции - в духе ленинских традиций и опираясь на накопленный опыт, всесторонне и критически осмыслить период после апрельского Пленума ЦК и XXVII съезда КПСС, обогатить стратегию и конкретизировать тактику наших преобразований, определить пути, формы и методы работы, которые обеспечили бы неуклонное развитие и необратимость перестройки.

Из выступления М.С. Горбачёва на открытии XIX Всесоюзной конференции КПСС, 28 июня 1988 г.

http://soveticus5.narod.ru/455/soxix101.htm

"ИСКЛЮЧИТЬ ЭЛИТАРНОСТЬ В ОБЩЕСТВЕ"

По политической системе. Здесь считаю главным, чтобы действовал такой механизм в партии и обществе, который исключал бы ошибки, даже близко подобные прошлым, отбросившие страну на десятилетия, не формировал "вождей" и "вождизм", роздал подлинное народовластие и дал для этого твердые гарантии.

Предложение в докладе о совмещении функций первых секретарей партийных комитетов и советских органов для делегатов оказалось настолько неожиданным, что здесь рабочий, выступая, говорил, что "ему это пока непонятно". Я как министр скажу: мне тоже. Для осмысления нужно время. Это слишком сложный вопрос. А затем я, например, предлагаю провести по этому вопросу всенародный референдум. (Аплодисменты.)

Некоторые предложения по выборам: они должны быть общими, прямыми и тайными, в том числе секретарей, Генерального Секретаря ЦК, снизу доверху из состава бюро в областях или Политбюро, тоже выбранных всеми коммунистами таким же путем и как бы делать два тура выборов)... Ввести четкие ограничения пребывания в этих органах, в том числе да Политбюро, по возрасту до 65 лет. Отсчет по срокам ввести с предыдущих выборов, а по возрасту - с текущего года...

Все сказанное, а не предложенная некоторыми двухпартийная система, по моему мнению, и будет определенной гарантией против культа личности, который наступает не через 10-15 лет, а зарождается сразу, если имеет почву. Думаю, нам уже сейчас надо остерегаться этого, так как пренебрежение ленинскими принципами за прошедшие годы и так много бед принесло народу. Должны быть жесткие преграды, установленные Уставом или законом.

(...)

Считаю, что некоторые члены Политбюро, виновные как члены коллективного органа, облеченные доверием ЦК и партии, должны ответить: почему страна и партия доведены до такого состояния? И после этого сделать выводы - вывести их из состава Политбюро. (Аплодисменты.) Это более гуманный шаг, чем, критикуя посмертно, затем перезахоронить!

(...)

Да, мы гордимся социализмом и гордимся тем, что сделано, но нельзя кичиться этим. Ведь за 70 лет мы не решили главных вопросов - накормить и одеть народ, обеспечить сферу услуг, решить социальные вопросы. На это и направлена перестройка общества, но идет она с большим торможением, а значит, каждый из нас недостаточно трудится, недостаточно борется за нее. Но также одной из главных причин трудностей перестройки является ее декларативный характер. Объявили о ней без достаточного анализа причин возникшего застоя, анализа современной обстановки в обществе, без глубокого анализа в разрезе истории допущенных партией ошибок и упущений. И как результат перестройки - за 3 года не решили каких-то ощутимых реальных проблем для людей, а тем более не добились революционных преобразований.

(...)

И об открытости в партии. В партии должно быть нормальным явлением многообразие мнений (это ведь не унификация). И наличие отличного мнения меньшинства не разрушит, а укрепит единство партии. Партия для народа, и народ должен знать все, что она делает. Этого, к сожалению, нет. Должны быть и подробные отчеты Политбюро и Секретариата (кроме вопросов, содержащих государственную тайну), это знание и жизни, и биографии руководителей, и чем они занимаются, и сколько получают, и какие результаты у каждого руководителя верхнего эшелона на его участке. Это и регулярные выступления по телевидению, это и результаты приема в партию, обобщение писем трудящихся в ЦК и так далее. В общем, это должна быть вся партийная социология о моральном здоровье руководителей партии и государства. Она должна быть для всех открытой, а не тайной.

(...)

Разложение верхних слоев в брежневский период охватило многие регионы, и недооценивать, упрощать этого нельзя. Загнивание, видимо, глубже, чем некоторые предполагают, и мафия, знаю по Москве, существует определенно.

Вопросы социальной справедливости. Конечно, по-крупному, на социалистических принципах, они у нас решены. Но остались некоторые вопросы, которые не решаются, вызывают возмущение людей, снижают авторитет партии, пагубно действуют и на темпы перестройки.

Мое мнение. Должно быть так: если чего-то не хватает у нас, в социалистическом обществе, то нехватку должен ощущать в равной степени каждый без исключения." (Аплодисменты.) А разный вклад труда в общество регулировать разной зарплатой.

Надо, наконец, ликвидировать продовольственные "пайки" для так сказать, "голодающей номенклатуры", исключить элитарность в обществе, исключить и по существу, и по форме слово "спец" из нашего лексикона, так как у нас нет спецкоммунистов.

Думаю, что это очень поможет работать с людьми партийным работникам, поможет перестройке.

Из выступления 1-го секретаря Московского горкома КПСС Б.Н. Ельцина на XIX Всесоюзной конференции КПСС, 7 июля 1988 г.

http://soveticus5.narod.ru/455/soxix207.htm#055e

ВЛАСТЬ - СОВЕТАМ

Опыт трех лет перестройки, революционного обновления страны, демократизация партийной и общественной жизни поставили в повестку дня необходимость глубокой реформы политической системы.

Советское государство родилось как орудие диктатуры пролетариата и на определенной стадии общественного развития превратилось в общенародное государство. Теперь задача состоит в том, чтобы советская государственность в полном объеме соответствовала этому понятию, чтобы все дела в стране решались народом и его полномочными представителями, находились под его полным и действенным контролем.

Предстоящая реформа политической системы, по мнению конференции, призвана решить следующие задачи:

- открыть максимальный простор самоуправлению общества, создать условия для полного развития инициативы граждан, представительных органов власти, партийных и общественных организаций, трудовых коллективов;

- отладить механизм демократического выявления и формирования интересов и воли всех классов и социальных групп, их согласования и реализации во внутренней и внешней политике Советского государства;

- обеспечить условия для дальнейшего свободного развития каждой нации и народности, укрепления их дружбы и равноправного сотрудничества на принципах интернационализма;

- радикально укрепить социалистическую законность и правопорядок, с тем чтобы исключить возможность узурпации власти и злоупотреблений, эффективно противостоять бюрократизму и формализму, обеспечить надежные гарантии защиты конституционных прав и свобод граждан, а также выполнения ими обязанностей по отношению к обществу и государству;

- четко разграничить функции партийных и государственных органов в соответствии с ленинской концепцией роли Коммунистической партии как политического авангарда общества и роли Советского государства как организации и орудия власти народа;

- создать эффективный механизм, который обеспечивал бы своевременное самообновление политической системы с учетом меняющихся внутренних и международных условий, развитие и внедрение во все сферы жизни принципов социалистической демократии и самоуправления.

Реформа политической системы должна носить комплексный характер, охватить все ее звенья, осуществляться скоординированно в единстве с перестройкой в экономике и во всем обществе, причем в возможно короткие сроки.

2. Решающее направление реформы политической системы - обеспечение полновластия Советов народных депутатов как основы социалистической государственности и самоуправления в нашей стране.

Из резолюции XIX Всесоюзной конференции КПСС "О демократизации советского общества и реформе политической системы", 7 июля 1988 г.

http://soveticus5.narod.ru/455/soxix209.htm#124p

РАСШИРЕНИЕ ПРАВ СОЮЗНЫХ РЕСПУБЛИК

Партийная конференция считает, что в рамках перестройки политической системы следует осуществить назревшие меры по дальнейшему развитию и укреплению советской федерации на основе демократических принципов. Речь идет прежде всего о расширении прав союзных республик и автономных образований путем разграничения компетенции Союза ССР и советских республик, децентрализации, передачи на места ряда управленческих функций, усиления самостоятельности и ответственности в сфере экономики, социального и культурного развития, охраны природы.

Одна из центральных задач - создавать условия для большей самостоятельности регионов, осуществлять такие формы сотрудничества, при которых каждая республика была бы заинтересована в улучшении конечных результатов своей хозяйственной деятельности как основы собственного благополучия, умножения общего богатства и могущества Советского государства. Радикальная экономическая реформа, процесс демократизации открывают широкий простор для оптимального сочетания интересов как национально-государственных образований, так и страны в целом. Надо поставить дело так, чтобы трудящиеся хорошо знали, сколько республика или область производит, каков ее вклад в экономику страны и сколько она получает. Заслуживает внимания идея перехода республик и регионов на принципы хозрасчета с четким определением их вклада в решение общесоюзных программ.

(...)

Важнейший принцип нашего многонационального государства - свободное развитие и равноправное использование всеми гражданами СССР родных языков, овладение русским языком, добровольно принятым советскими людьми в качестве средства межнационального общения. Следует создавать все условия, чтобы национально-русское двуязычие развивалось гармонично и естественно, с учетом особенностей каждого региона, было свободно от формализма. Проявлять больше заботы об активном функционировании национальных языков в различных сферах государственной, общественной и культурной жизни. Поощрять изучение языка народа, именем которого названа республика, проживающими на ее территории гражданами других национальностей, в первую очередь детьми и молодежью. Все это не должно противопоставляться демократическим принципам свободного выбора языка обучения.

# data[].attributes.attachment_link.title
XIX конференция КПСС 1 июня 1988 - 1 июля 1988

# data[].attributes.attachment_link.description
1 июня 1988 - 1 июля 1988 ПОЛИТИЧЕСКАЯ БОРЬБА И КОНСТИТУЦИОННАЯ РЕФОРМА Горбачев был убежден, что после реформы, проведенной "сверху", страна обретет второе дыхание. Ядром экономических преобразований стала концепция ускорения социально-экономического развития страны на основе использования новейших достижений научно-технического прогресса. Провозглашая курс на ускорение, М.С.

# data[].attributes.headline
Скасування 6 статті Конституції СРСР 1977 

# data[].attributes.subject
Скасування 6 статті Конституції СРСР 1977 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
14 березня 1990 року на позачерговому третьому З'їзді народних депутатів СРСР у Москві було ухвалено зміни до 6-ї статті Конституції СРСР, що позбавляли КПРС монополії на політичну владу в країні та дозволяли долучатися до управління країною іншим політичним партіям, профспілковим, молодіжним і громадським організаціям.На обкладинці: Михайло Горбачов під час виступу на ХХVIII з'їзді КПРС, липень 1990 року © Владімір Мусаельян, Едуард Пєсов/ТАСС

Конституція СРСР 1977 року (а слідом за нею і конституції союзних республік) запроваджувала однопартійний політичний лад, визначаючи КПРС "керівною і спрямовуючою силою суспільства, ядром його політичної системи, державних і громадських організацій". Монополія на владу в руках однієї партії призвела до "застою" в її лавах та стагнації держави. Політика "гласності" у період перебудови, започатковані Генеральним секретарем ЦК КПРС Михайлом Горбачовим, та масові кадрові ротації в КПРС послабили авторитет партії, проте діюча конституція консервувала політичну систему й унеможливлювала відповідь на поточні виклики. Принципове рішення про перегляд відповідної статті Конституції СРСР було прийняте на ХІХ партконференції КПРС 28 червня - 1 липня 1988 року.

"Керівною і спрямовуючою силою радянського суспільства, ядром його політичної системи, державних і громадських організацій виступає Комуністична партія Радянського Союзу. КПРС існує для народу і служить народу. Озброєна марксистсько-ленінським вченням, Комуністична партія визначає генеральну перспективу розвитку суспільства, лінію внутрішньої і зовнішньої політики СРСР, керує великою творчою діяльністю радянського народу, надає планомірного, науково обгрнутованого характеру його боротьбі за перемогу комунізму" - Стаття 6. Конституції СРСР від 7 жовтня 1977 р.

На фоні падіння довіри до влади унаслідок погіршення економічного становища в країні, загострення ситуації в Азербайджані, Грузії та Литві і передвиборчих перегонів у Російській Федерації, Україні та Білорусі в країні прокотилася хвиля мітингів. 4 лютого 1990 року у Москві на Манежній площі відбулася масштабна демонстрація. Близько 300 тисяч її учасників вимагали справжніх демократичних змін, що виражалися гаслами на кшталт "Відсторонити від влади КПРС" і "Вся влада радам". Одним з основних було і гасло з вимогою скасування 6-ї статті Конституції СРСР, що визначала однопартійність політичної системи. Увечері третього дня масових мітингів у Москві та в інших містах СРСР розширений пленум ЦК КПРС погодився з пропозицією Михайла Горбачова і проголосував за скасування однопартійної системи, фактично давши згоду на те, щоб альтернативні політичні партії та громадські організації мали можливість боротися за політичну владу в країні.

Незважаючи на втрату авторитету, на виборах до верховних рад Російської Федерації, України та Білорусі 4 березня 1990 року комуністам зі складнощами вдалося зберегти більшість, зокрема, шляхом призначення 100 депутатів за квотою КПРС.

Дискусії довкола нової редакції 6-ї статті Конституції на політбюро ЦК КПРС виявили три варіанти змін. Частина консервативних партійців (серед них секретар ЦК КПРС Єгор Лігачов і очільник КПУ Володимир Щербицький) висловлювались за такі поправки, які б не змінювали статусу Компартії. Реформатори (секретар ЦК КПРС Олександр Яковлєв, міністр закордонних справ Едуард Шеварднадзе) схилялись до справжньої, а не формальної редакції. Умовіні "центристи" (голова Ради міністрів СРСР Микола Рижков, колишній голова КДБ, народний депутат Віктор Чебриков) виступали за таке реформування, що залишало б за Компартією домінуючі позиції.

"Галаслива кампанія за негайну відміну 6-ї статті Конституції СРСР 1977 року стала першою значною політичною акцією опозиції. Володіючи до того часу повністю або частково низкою друкованих видань, використовуючи можливості своїх прибічників на радіо і телебаченні, радикали добилися того, що ця вимога стала сприйматися у суспільстві як умова продовження перебудови. І навпаки - всяка протидія цій вимозі оголошувалась ретроградством, потугами партократів зберегти своє панування, завадити демократизації держави. По суті, в цьому була велика частка правди. Але подібна ультимативна постановка питання різко скоротила, а потім взагалі звела нанівець можливість плавного переходу від однієї політичної системи до іншої." - М. Горбачев. Понять перестройку... Почему это важно сейчас. - М., 2006. - С.11.

11 березня 1990 року пленум ЦК КПРС ухвалив рішення про внесення у порядку законодавчої ініціативи на позачерговий третій З'їзд народних депутатів СРСР проект змін до 6 і 7 статті Конституції СРСР. На порядку денному з'їзду, що розпочав свою роботу наступного дня у Кремлівському палаці з'їздів у Москві, були питання про підтвердження повноважень новообраних народних депутатів, про внесення змін і доповнень до Конституції СРСР та заснування посади Президента СРСР.

14 березня 1990 року З'їзд народних депутатів СРСР ухвалив закон "Про заснування посади Президента СРСР і внесення змін та доповнень до Конституції (Основного Закону) СРСР", яким суттєво змінював низку статей Конституції. Нова редакція 6-ї статті проголошувала, що відтепер не лише КПРС, але й "інші політичні партії, а також профспілкові, молодіжні, інші громадські організації і масові рухи через своїх представників, обраних до Рад народних депутатів, і в інших формах беруть участь у виробленні політики Радянської держави, в управлінні державними і громадськими справами".

Одночасно прийнятий закон запроваджував посаду Президента СРСР та регулював його права та обов'язки, і 15 березня ним було обрано Генерального секретаря ЦК КПРС, Голову верховної ради СРСР Михайла Горбачова, який став першим і останнім Президентом Радянського Союзу.

Скасування монополії КПРС на владу легалізувало появу та діяльність на політичній арені СРСР громадських рухів та опозиційних партій. Першою легальною політичною партією в новітній Україні стала Українська Республіканська партія, заснована 30 квітня 1990 року на базі Української Гельсінської спілки під головуванням Левка Лук'яненка.

У радянській Україні 6-а стаття Конституції УРСР була скасована 24 жовтня 1990 року, а дозвіл на багатопартійність встановлювала відповідним чином відредагована 7-а стаття.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
михайло горбачов

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
права людини

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кінець однопартійної системи в срср

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
людина і суспільство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
холодна війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор крупина

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 14 березня 1990 : Кінець однопартійної системи в СРСР

# data[].attributes.attachment_link.description
14 березня 1990 року на позачерговому третьому З'їзді народних депутатів СРСР у Москві було ухвалено зміни до 6-ї статті Конституції СРСР, що позбавляли КПРС монополії на політичну владу в країні та дозволяли долучатися до управління країною іншим політичним партіям, профспілковим, молодіжним і громадським організаціям.

# data[].attributes.headline
Президент СРСР - М.Горбачов. Перший та останній президент СРСР. 

# data[].attributes.subject
Президент СРСР - М.Горбачов. Перший та останній президент СРСР. 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
30 лет назад в СССР произошли два революционных для советской системы события: 14 марта 1990 года в Конституции отменили статью о руководящей роли Коммунистической партии и ввели пост президента СССР. Все происходило стремительно, и уже 15 марта Горбачев принес присягу как глава государства. Что привело к появлению поста президента СССР, почему Горбачев не пошел на всеобщие выборы, а предпочел избраться на Съезде народных депутатов, и почему изменения в Конституции не спасли Союз - "Лента.ру" узнала у участника тех событий, бывшего члена Верховного Совета СССР, политолога Сергея Станкевича.

"Лента.ру": На съезде депутаты приняли сразу две революционные поправки в Конституцию СССР: ввели пост президента и упразднили знаменитую 6-ю статью - о руководящей и направляющей роли КПСС. Что вообще происходило на съезде?

Станкевич: Съезд собрался после того, как в Москве в феврале 1990 года прошли беспрецедентные по масштабу массовые демонстрации в поддержку ускорения реформ, в которых участвовали до полумиллиона человек. Это было очевидным давлением снизу на группу коммунистов-реформаторов во главе с Горбачевым. Но она же подвергалась и растущему давлению со стороны консерваторов в ЦК КПСС. Демократы на съезде чувствовали поддержку улицы и уже совсем решительно требовали отмены 6-й статьи Конституции (это мог сделать только съезд, длившийся обычно 10-14 дней). Это стало символической красной линией.

Горбачев в 1989 году занял пост председателя Верховного Совета СССР. Это же и так был фактически и формально высший пост в государстве. Зачем ему нужно было становиться еще и президентом?

У руководства СССР тогда было две неотложные проблемы: отношения с республиками, желавшими отделения от Москвы (в первую очередь - с республиками Балтии), и введение рыночных отношений в полупарализованной экономике. Чтобы решить эти и другие проблемы, Горбачеву нужно было дистанцироваться от консервативной партийной элиты и получить достаточную свободу рук вместе с новой непартийной легитимностью. Иначе Горбачева и его команду мог снять с должности любой очередной пленум ЦК КПСС.

Кстати, горбачевцы с огромным трудом и в последний раз "выиграли" пленум ЦК КПСС, который отработал в январе 1990 года. Там они буквально со скандалом и ультиматумами продавили резолюцию, одобрявшую корректировку 6-й статьи Конституции и введение поста президента. Было ясно, что времени на реализацию этих последних достижений у горбачевцев предельно мало.

Материалы по теме

Как проходили первые свободные выборы в СССР и почему они не спасли Горбачева

СССР действительно был нужен президент?

СССР как государственный проект к началу 1990-х годов трещал по швам. Заложенная коммунистами в Конституцию СССР роковая статья 72 объявляла все республики суверенными государствами, имеющими право на выход из Союза. Считалось, что это чистая условность, ведь всем в советской стране управляли партийные органы и подчиненные им же силовые структуры. Даже заикаться о "выходе" было наказуемым преступлением.

Но вот размякла и поплыла партийная пирамида, а за ней потянулись на выход одна за другой республики, не желавшие быть советскими. Противостоять этому мог только такой новый центр силы, как президент СССР. Во всяком случае так полагали Михаил Горбачев и его главный идеолог Александр Яковлев, который и разработал всю схему введения поста президента.

Все высшие функции власти, которыми до тех пор пользовалось Политбюро ЦК КПСС, с введением поста президента СССР переходили к Горбачеву?

Да, с созданием поста президента СССР все высшие государственные функции переходили к этому институту. И верхушка КПСС уже не могла на него напрямую влиять. А чтобы исключить такое давление вовсе и навсегда, оставалось только отменить статью 6 Конституции, которая объявляла КПСС "руководящей и направляющей силой" в политической системе СССР.

Фото: Юрий Лизунов, Владимир Мусаэльян, Александр Чумичев / ТАСС

Лишение КПСС руководящей роли - фактически это было конституционной революцией. Как это изменило политическую жизнь страны?

С отменой 6-й статьи получили дополнительную свободу действий и коммунисты-реформаторы во главе с Горбачевым, и демократическая оппозиция во главе с Ельциным. Межрегиональная депутатская группа (тогдашняя цитадель оппозиции) выдвинула лозунг "Вся власть Советам". Это было требование передавать власть в стране сверху донизу от комитетов коммунистической партии, потерявшей конституционную монополию, к демократически избираемым советам.

В апреле 1990 года состоялись выборы в местные советы - первые после отмены 6-й статьи. Тогда стали ясны все масштабы происходящей революции. Оппозиционное движение "Демократическая Россия" завоевало большинство в советах 20 крупнейших городов России, включая Москву и Ленинград.

Введение поста президента СССР произошло далеко не единогласно. Кто из депутатов выступал против? Какие они приводили аргументы?

Против выступали как раз те, кто желал сохранить за коммунистами руководящую роль "по определению", а не по итогам конкурентных выборов. Аргументы были идеологическими: без руководящей роли КПСС не будет социализма, а это завоевание превыше всего.

Лично вы были за или против?

Я выступал и голосовал за отмену 6-й статьи и за введение поста президента. Я был уверен, что это правильный путь к современной и эффективной политической системе. Правда, мы настаивали на том, чтобы выборы президента СССР были всенародными. Горбачев предпочел избрание на съезде.

Понятно почему. К тому времени Литва провозгласила независимость, за ней шли другие республики Балтии и Кавказа. Их уже нельзя было просто так заставить проводить выборы президента СССР, начался бы бойкот и саботаж. А президентство как инструмент необходимо было Горбачеву безотлагательно.

Насколько сильны были позиции консерваторов из КПСС? Велика ли была вероятность сворачивания реформ?

Хотя Горбачев в конце 1980-х годов и провел основательную чистку партии от ретроградов, большинство партийной верхушки было настроено критически к его политике, а с 1990 года просто стало готовить устранение лидеров перестройки с партийных постов. В июле 1990-го года состоялся последний, XXVIII съезд КПСС, на котором Горбачеву предъявили два ультиматума.

Ельцин и его сторонники требовали очиститься от консерваторов и взять курс на радикальные реформы в экономике. Консерваторы требовали очиститься от радикалов, осудить антисоциалистические силы и консолидировать партию для защиты идеалов социализма.

Фото: Сергей Гунеев / РИА Новости

В конце концов Ельцин и группа его сторонников (включая меня) ушли со съезда КПСС и объявили о выходе из партии. Но Горбачев сумел сохранить за собой контроль над партийным постом.

Почему так торопились? 14 февраля неожиданно для всех Горбачев озвучил идею на сессии Верховного Совета, уже 27 февраля парламент постановил созвать внеочередной съезд народных депутатов, и спустя всего пару недель - и ровно через месяц после озвучивания этой идеи - в государстве появился новый высший пост.

Спешка понятна: расползался Союз, и валилась экономика. Горбачев вырвал у пленума ЦК КПСС в январе 1990 года согласие на политическую реформу (отмена партийной монополии и введение поста президента). Поэтому он мог форсировать события. А демократическая оппозиция по этим вопросам охотно поддержала реформу.

Горбачев, на ваш взгляд, с самого начала стремился стать общенациональным демократическим лидером, независимым от партийной верхушки, или введение должности президента СССР было реакцией на происходящие события?

Горбачева буквально разрывал внутренний конфликт: он не мог больше оставаться и лидером перемен, и лидером КПСС, которая становилась лагерем реакции. Кроме того, власть от компартии на выборах переходила к новым силам в городах, регионах и республиках. Чтобы оставаться во главе процесса, нужно было становиться выборным главой государства.

У Горбачева просто не было иного варианта сохранения власти

Межнациональные конфликты в советских республиках и их растущий сепаратизм неизбежно и неотложно требовали использования такого института, как президент СССР, он же главнокомандующий вооруженных сил страны.

И всенародные выборы были действительно невозможны?

Горбачев уже не мог пойти на всеобщие выборы, потому что в нескольких республиках их отказались бы проводить вообще, что стало бы ударом по всей союзной власти.

Фото: Сергей Титов / РИА Новости

А известно, как к введению поста президента СССР относился Ельцин?

Позиция МДГ (Межрегиональной депутатской группы - прим. "Ленты.ру") и Ельцина была следующей: мы поддержим введение поста президента и даже избрание на него Горбачева на съезде в обмен на немедленную и безусловную отмену 6-й статьи Конституции, а также на допуск наших кандидатов к участию в выборах весной 1990 года (выборы в местные советы и на съезд народных депутатов РСФСР).

Как думаете, почему пост президента возник только на закате существования СССР?

Драма Горбачева состояла в том, что он был обречен на постоянное запаздывание. Вся перестройка должна была начинаться не в 1985 году, а лет на 8-10 раньше. Горбачев уже пришел к власти с опозданием и дальше отставание от хода событий постоянно нарастало. Конечно, пост президента СССР мог бы сильно помочь в 1985-1986 годах. Но тогда об этом в руководстве компартии никто и обмолвиться не мог.

Вы говорите, опоздали. А что было бы, если бы Горбачев стал президентом, скажем, в 1985 году?

Самое главное, на что напоролась перестройка, - политика ушла вперед, а экономику (в смысле, введение рыночных отношений) Горбачев никак не решался тронуть, потому что коммунисты отрицали частное предпринимательство, частную собственность, товарно-денежные отношения и не хотели перехода к рынку.

Он со своим председательством в коммунистической партии не мог всерьез начать перестраивать экономику Союза, а она рушилась. При этом политика продолжала уходить вперед, требования политического характера и массовое давление только нарастали. Собственно, что и погубило перестройку.

Если бы он стал президентом в 1985 году, он, может быть, решительнее пошел бы на экономические преобразования. А так - он сдал назад

Он не рискнул пойти на отставку правительства, чтобы сформировать новое - под программу Шаталина - Явлинского (программа перехода СССР к рыночной экономике; также называлась программой "500 дней" - прим. "Ленты.ру").

То есть, если бы он рискнул сформировать такое правительство и решился бы на экономические преобразования уже в 1985 году, глядишь, что-нибудь и получилось бы и Союз не развалился, правильно?

Да, однако вряд ли получилось бы выйти без потерь. То есть в составе 15 республик Союз едва ли сохранился бы. Но вполне серьезное союзное ядро удалось бы сохранить. И хорошие отношения даже с выходящими республиками тоже остались бы.

Но время было необратимо упущено. К весне 1990 года уход нескольких республик из состава СССР было уже не остановить. Еще можно было энергичными усилиями сохранить ядро Союза хотя бы в составе 9 республик из 15. Но это надо было объявить и делать открыто. Одновременно переходя к рыночным реформам в экономике. Но Горбачев все еще сильно зависел от КПСС, для которой становился все более чужим. Он не решился пойти на раскол компартии, не призвал своих сторонников к выходу из нее и к созданию объединения социал-демократов.

Но самое плохое: Горбачев в сентябре 1990 года отступился от программы перехода экономики СССР к рынку (программа Шаталина - Явлинского - прим. "Ленты.ру"). Это требовало отставки старого советского правительства и формирования нового, реформаторского кабинета с новым премьером. В решающий момент Горбачев отступил и позже стал говорить и действовать все более консервативно. Перестройка неуклонно пошла под откос.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Беседовал Игорь Дмитров

# data[].attributes.attachment_link.title
"Горбачева буквально разрывал внутренний конфликт"

# data[].attributes.attachment_link.description
30 лет назад в СССР произошли два революционных для советской системы события: 14 марта 1990 года в Конституции отменили статью о руководящей роли Коммунистической партии и ввели пост президента СССР. Все происходило стремительно, и уже 15 марта Горбачев принес присягу как глава государства.

# data[].attributes.headline
"Нове політичне мислення"

# data[].attributes.subject
"Нове політичне мислення"

# data[].attributes.attachment_link.title
52 Новое политическое мышление и перемены во внешней политике

# data[].attributes.headline
Проект Союзного договору

# data[].attributes.subject
Проект Союзного договору

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Офіційний вебпортал парламенту України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
 Держави, які підписали цей Договір,






 виходячи з проголошених ними декларацій про державний
суверенітет і визнаючи право націй на самовизначення;






 прагнучи жити в дружбі і злагоді, забезпечуючи рівноправне
співробітництво;






 бажаючи створити умови для всебічного розвитку кожної особи і
надійні гарантії її прав та свобод;






 виносячи уроки з минулого і беручи до уваги зміни в житті
країни і в усьому світі,






 Третє. Держави, які утворюють Союз, вважають найважливішим
принципом пріоритет прав людини відповідно до Загальної декларації
прав людини ООН ( 995_015 ), інших загальновизнаних норм
міжнародного права. Всім громадянам гарантуються можливість
вивчення та використання рідної мови, безперешкодний доступ до
інформації, свобода віросповідання, інші політичні,
соціально-економічні, особисті права і свободи.







 Держави, які утворюють Союз, є повноправними членами
міжнародного співтовариства. Вони вправі встановлювати
безпосередні дипломатичні, консульські зв'язки і торговельні
відносини з іноземними державами, обмінюватися з ними повноважними
представництвами, укладати міжнародні договори і брати участь у
діяльності міжнародних організацій, не ущемлюючи інтересів кожної
з союзних держав та їхніх загальних інтересів, не порушуючи
міжнародних зобов'язань Союзу.






 Союз відкритий для вступу до нього інших демократичних
держав, які визнають Договір.






 Громадянин держави, яка входить до Союзу, є водночас
громадянином Союзу.






 Територія Союзу складається з територій усіх держав, які його
утворюють.






 Учасники Договору визнають кордони, які існують між ними на
момент підписання Договору.






 Учасники Договору наділяють Союз РСР такими повноваженнями:






 Органи державної влади і управління Союзу і республік
здійснюють спільно такі повноваження:






 - Визначення стратегії соціально-економічного розвитку Союзу
і створення умов для формування загальносоюзного ринку; проведення
єдиної фінансової, кредитної, грошової, податкової, страхової та і
нової політики, що грунтується на спільній валюті; створення і
використання золотого запасу, алмазного і валютного фондів Союзу;
розробка і здійснення загальносоюзних програм; контроль за
виконанням союзного бюджету і погодженою грошовою емісією;
створення загальносоюзних фондів регіонального розвитку і
ліквідації наслідків стихійних явищ і катастроф; створення
стратегічних резервів; ведення єдиної загальносоюзної статистики.







 Стаття 7. Порядок здійснення повноважень державних
 органів Союзу і спільних повноважень державних органів
 Союзу і республік






 Закони Союзу, конституції і закони держав, які його
утворюють, не повинні суперечити положенням цього Договору.






 Закони Союзу в питаннях його відання мають верховенство і
обов'язкові для виконання на території республік.






 Закони республіки мають верховенство на її території в усіх
питаннях, за винятком тих, які віднесені до відання Союзу.






 Законодавчу владу Союзу здійснює Верховна Рада Союзу РСР, яка
складається з двох палат: Ради Республік і Ради Союзу.







 Стаття 14. Президент Союзу Радянських Суверенних
 Республік






 Президент Союзу - глава союзної держави, який має найвищу
виконавчо-розпорядчу владу.






 Кабінет Міністрів формується Президентом Союзу за погодженням
з Радою Республік Верховної Ради Союзу.






 Конституційний Суд Союзу РСР формується на рівних засадах
Президентом СРСР і кожною з палат Верховної Ради СРСР.






 Генеральний прокурор Союзу призначається Верховною Радою
Союзу і їй підзвітний.







 Стаття 20. Мова міжнаціонального спілкування в Союзі
 РСР







 Столицею Союзу РСР є місто Москва.







 Союз РСР має державний Герб, Прапор і Гімн.






 З набранням Договором чинності для держав, які підписали
його, діє режим найбільшого сприяння.







 "Голос України", N 159, 17 серпня 1991 р.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
законодавство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
законодательство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нормативно-правові документи

# data[].attributes.attachment_link.title
Договір про Союз Суверенних Держав

# data[].attributes.attachment_link.description
Держави, які підписали цей Договір, виходячи з проголошених ними декларацій про державний суверенітет і визнаючи право націй на самовизначення; прагнучи жити в дружбі і злагоді, забезпечуючи рівноправне співробітництво; бажаючи створити умови для всебічного розвитку кожної особи і надійні гарантії її прав та свобод; виносячи уроки з минулого і беручи до уваги зміни в житті країни і в усьому світі, Третє.

# data[].attributes.headline
Серпневий путч 1991 р. 

# data[].attributes.subject
Серпневий путч 1991 р. 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Советское телевидение. ГОСТЕЛЕРАДИОФОНД России

# data[].attributes.attachment_link.title
Три дня и две ночи. Августовский путч (1991)

# data[].attributes.headline
Розпад СРСР 

# data[].attributes.subject
Розпад СРСР 

# data[].attributes.attachment_link.title
Как происходил распад СССР

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
8 грудня 1991 року президент Росії Борис Єльцин, глава України Леонід Кравчук і спікер білоруського парламенту Станіслав Шушкевич підписали Біловезьку угоду. Так вони припинили існування Радянського Союзу та створили Співдружність Незалежних Держав.

Історичну угоду підписали неподалік кордону із Польщею, у Брестській області, у резиденції Віскулі.

За 25 років, що минули, навколо тієї історичної події з'явилося багато міфів.

ВВС Україна зібрала їх, а також цікаві подробиці, вивчаючи розповіді очевидців, які опубліковані у ЗМІ та книгах.

"Угоду про ліквідацію СРСР ніхто не планував"

Такої думки дотримуються не лише експерти та історики, але й деякі учасники подій у Біловезькій пущі.

Тодішній голова Верховної Ради Білорусі Станіслав Шушкевич в інтерв'ю інтернет-виданню "Салідарнасць" розповів, що насправді із Борисом Єльциним він, а також голова уряду В'ячеслав Кебіч планували обговорити умови постачання нафти і газу за пільговими цінами, оскільки економіка Білорусі перебувала у вкрай складному становищі. І що президента України Леоніда Кравчука запросили, аби не досягати таких домовленостей за спиною України і за її рахунок.

Станіслав Шушкевич також каже, що Борису Єльцину обіцяли гарний відпочинок і передусім полювання.

Як твердить колишній керівник білоруського парламенту, Борис Єльцин і члени його делегації не привезли з собою ніяких письмових пропозицій до угоди про ліквідацію СРСР, що може бути одним з доказів того, що Росія підписання такого документа не планувала.

"Ми зібралися у перший вечір, перед вечерею, (7 грудня. - Ред.), почали говорити про постачання нафти і газу. Але все зводилося до того, що треба просити Горбачова - він же президент СРСР. Але виходила нісенітниця, оскільки на той час Горбачов вже Союзом не керував", - розповів екс-голова білоруського парламенту.

Екс-президент України Леонід Кравчук наполягає на тому, що їхав до Білорусі з єдиною метою - говорити про майбутнє СРСР і що про тему нафти і газу нічого не знав.

За його словами, на той час було зрозуміло, що Ново-Огарьовський процес, започаткований Горбачовим задля підготовки нового Союзного договору, зайшов у глухий кут. Обговорювалися різні варіанти майбутнього СРСР - створення федерації, конфедерації чи іншого утворення.

Історики кажуть, що у Кравчука були міцні позиції: відбувся всенародний референдум про незалежність, він склав присягу президента, Верховна Рада України ухвалила "Послання до парламентів і народів усіх країн", у якому заявила, що "договір 1922 року про утворення Союзу РСР Україна вважає відносно себе недійсним і недіючим".

Отже, обговорюючи господарські питання, лідери перейшли до теми майбутнього республік.

Так народилася ідея утворення Співдружності незалежних держав - СНД.

"І ось Бурбуліс (Геннадій Бурбуліс - державний секретар Росії. - Ред.) каже: слухайте, а що як написати таку фразу: СРСР як геополітична реальність і суб'єкт міжнародного права припиняє своє існування. Я сказав, що під цим підпишуся. Кравчук теж сказав, і Єльцин, і тоді ми зрозуміли, що ця фраза є основоположною", - розповідав Станіслав Шушкевич.

За його словами, після цього експертам доручили за ніч підготувати угоду про створення СНД.

"Не було друкарської машинки"

Ще одним можливим підтвердженням того, що у Віскулях планувалася лише неформальна зустріч учасники переговорів називають те, що за протоколом не передбачили друкарку та технічні засоби для підготовки документів. Друкарську машинку і друкарку знайшли у сусідньому селі Каменка.

"Я не лукавлю, коли кажу, що заздалегідь нічого не готувалося. Ну судіть самі: на наступний день, 8 грудня, виявилося, що немає навіть ксероксів, щоб скопіювати папери. І варіанти угоди розмножувалися через факсимільний аппарат", - розповідав колишній радник Бориса Єльцина Сергій Шахрай, який у 1991-му також входив до російської делегації, в інтерв'ю російському виданню "MK.ru".

"З алкоголем, в лазні і на полюванні"

Критики підписання Біловезьких угод і досі продовжують твердити, що переговори супроводжувалися великою кількістю спиртних напоїв, відпочинком у лазні і полюванням.

До певної міри це так, кажуть Леонід Кравчук і Станіслав Шукшевич, але масштаби перебільшені.

Останній пояснює, що на той час саме так організовувалися неформальні зустрічі лідерів країн. За словами Станіслава Шушкевича, за побутову сторону зустрічі відповідав керівник уряду Білорусі В'ячеслав Кебіч. Він забезпечив прийняття делегацій на найвищому рівні. Наїдків і напоїв було багато, але, запевняє пан Шушкевич, пити не було часу.

"Була лазня, так. Журналісти-любителі сенсацій писали, що там була безпросвітна п'янка, але так по-різному її описували, що, зрештою, всі зрозуміли, що нічого такого не було. Від норм і правил ніяких відхилень не було", - розповів Станіслав Шушкевич виданню "Салідарнасць".

"Повірте, добрих запальних тостів з нагоди дружньої спільної роботи було куди більше, ніж вихилених чарок. Їх тільки підносили і, злегка пригубивши знамениту "Біловезьку", ставили на місце", - переконував повноважний представник України в Російській Федерації Володимир Крижанівський в інтерв'ю газеті "Хрещатик".

Станіслав Шушкевич розповідає про інші деталі двох днів у Віскулах: окрім походу до лазні, були запрошені професійні масажисти.

"Взагалі зауважу, що спільний похід у лазню на той час був для керівників звичайною практикою", - сказав Станіслав Шушкевич.

На полювання пішли лише Леонід Кравчук і прем'єр-міністр України Вітольд Фокін, вже після того, як керівники держав досягли домовленостей про зміст угоди. Колишній голова уряду підстрелив кабана, для Леоніда Кравчука полювання виявилося невдалим.

"Горбачов дізнався про угоду пізніше, ніж Джордж Буш"

Це не зовсім так. Насправді вони дізналися приблизно одночасно, кажуть учасники переговорів.

Вони домовилися, що президенту СРСР телефонуватиме Станіслав Шушкевич, а Джорджу Бушу - Борис Єльцин.

Однак із Горбачовим Шушкевича довго з'єднували через спецзв'язок, до Буша додзвонилися швидше.

"Поки Горбачову доповідали про мій дзвінок, решта вирішили, що я вже з Михайлом Сергійовичем розмовляю, і зателефонували Бушу. Тому коли я тільки почав розмову з Горбачовим, то вже чув, що в іншому кутку Єльцин спілкується із американським президентом. Горбачов повчальним тоном, ніби ми діти і утворили щось несерйозне, сказав: а ви уявляєте собі, як до цього поставиться міжнародна спільнота? Я відповів: уявляю, Борис Миколайович говорить зараз з Бушем, і в мене враження, що йому подобаються новини", - розповідав Станіслав Шушкевич.

# data[].attributes.attachment_link.title
Два історичні дні 1991 року у Біловезькій пущі: міфи і реальність - BBC News Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
8 грудня 1991 року президент Росії Борис Єльцин, глава України Леонід Кравчук і спікер білоруського парламенту Станіслав Шушкевич підписали Біловезьку угоду. Так вони припинили існування Радянського Союзу та створили Співдружність Незалежних Держав. Історичну угоду підписали неподалік кордону із Польщею, у Брестській області, у резиденції Віскулі.

# data[].attributes.headline
Причини розпаду СРСР. Кінець "Перебудові" 

# data[].attributes.subject
Причини розпаду СРСР. Кінець "Перебудові" 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Плохій, професор історії Гарвардського університету, автор багатьох книг, в тому числі "Остання імперія: останні дні Радянського Союзу", що вийшла в 2014 році й отримала низку професійних нагород. Історик вважає, що розпад СРСР був закономірним, тому що був продовженням процесу розпаду Російської імперії, який, ймовірно, ще не завершений. - Розпад СРСР - одна з найбільших загадок 20 століття. Радянський Союз був однією з двох наддержав, з найпотужнішими збройними силами і спецслужбами, найбільшим ядерним арсеналом, дисидентський рух був слабкий і загрози режиму не становив. І, тим не менш, СРСР обрушився в лічені дні. У чому причина розпаду наддержави?
- Розпад Союзу був частиною процесу, який почався після Першої світової війни - процесу розвалу багатонаціональних держав, або, простіше кажучи, імперій. Частина цих імперій не пережила Першої світової війни: Османська імперія, Австро-Угорщина... А більшовикам вдалося зберегти контроль над більшою частиною Російської імперії за рахунок не тільки насильства, а й за рахунок більш, я б сказав, винахідливої політики щодо національностей та національних меншин. Фактично, Радянський Союз був першим, що зумів адаптувати націоналізм і багатонаціональність держави. Здавалося, що національне питання вирішене, і що історію вдалося обдурити, але до кінця XX століття Радянський Союз пішов по шляху тієї ж Португальської, Британської, Французької та інших імперій. XX століття виявилося століттям розвалу багатонаціональних держав і створення на їх руїнах національних держав або держав, які хотіли б бути національними.

У чисто радянському контексті, відбулися спроби реформ, головним ідейним і моральним джерелом якої були реформи "Празької весни", тобто 1960-х років. Ідея полягала в тому, що економічні та політичні реформи повинні розвиватися одночасно: в Китаї пішли іншим шляхом - економічна реформа без політичної, а в Радянському Союзі ці речі були взаємопов'язані. Як тільки Горбачов ввів перші елементи електоральної демократії, першими силами, які змогли мобілізуватися, були національні рухи. Які, і я з вами згоден, були зовні слабкі, дисидентів було небагато, але, якщо подивитися на склад політичних в'язнів у різних формах ГУЛАГу, то відсоток національних меншин - включаючи прибалтійців, євреїв, українців і так далі - зашкалював, в порівнянні з кількістю дисидентів з числа етнічних росіян.

Електоральна демократія виявилася несумісною з багатонаціональною державою, в якій головним "клеєм" була сила - військова, політичні репресії тощо. Багатонаціональні держави, побудовані на такій основі, виявилися не в змозі існувати.
- В російському політичному дискурсі є ідея, що СРСР був "розвалений американцями". Як США ставилися до ідеї розпаду Радянського Союзу?
- Сполучені Штати ставилися до ідеї розпаду Радянського Союзу дуже погано. Вони не хотіли розпаду. Ідеальною моделлю було переформатування світу, де існувала б співдружність між США і СРСР, тобто, повернення до ідей Ялтинської конференції, де передбачалося, що в рамках Організації Об'єднаних Націй світ вдасться зберегти цілісним. А пізніше - в 1990-1991 роках, коли відбувалося дуже відчутне економічне падіння Радянського Союзу, політична криза, коли було неясно, чи втримається Горбачов при владі - була ідея зберегти Радянський Союз як молодшого партнера на міжнародній арені. Але головним було побоювання етнічних конфліктів, воєн, воєн між республіками, у яких є ядерна зброя, поширення ядерної зброї. Це були головні домінанти американського ставлення до Радянського Союзу і Східної Європи в той момент.

В цей же час відбувалася мобілізація прибалтійських, українських, східно-європейських громад у США, які через Палату представників і Сенат тиснули на Білий дім. І, врешті-решт, адміністрація США зайняла, з її точки зору, компромісну позицію: балтійські республіки можуть відокремитися, але Радянський Союз повинен залишатися цілісним. Президент Буш-старший 1 серпня 1991 року летить до Києва з Москви, виступає перед українським парламентом і говорить про те, що Сполучені Штати Америки не будуть підтримувати так званий "самогубний націоналізм". Ця позиція залишалася в силі до кінця листопада 1991 року: вона пройшла через серпневий переворот, через фактичне двовладдя в Москві після перевороту... Зміни відбулися за кілька днів до українського референдуму 1 грудня 1991 року.
- Буває, розпад імперій супроводжується трагедіями і кровопролиттями. Наскільки безболісно відбувався розпад Радянського Союзу?
- Коли я завершив свою книгу, у мене було враження, що сталося чудо - стався розпад великої багатонаціональної імперії, фактично супердержави, другої за економічним, військовим потенціалом країни в світі - і стався досить мирно. Звичайно, була хвиля чеченської війни, яка була явно частиною цього розвалу, але в цілому ситуацію вдалося здійснити відносно мирно.

Однак я змінив свою думку після анексії Криму, після початку так званої "української кризи", "гібридної війни" на Донбасі і так далі. Для мене стало зрозуміло, що в черговий раз ошукати історію не вдалося, що процес розпаду Радянського Союзу не був завершений з промовою Горбачова 25 грудня 1991 року, а процес цього розмежування тільки почався, і ми зараз переживаємо один з його найбільш драматичних моментів.

Цей процес може йти в декількох напрямах. З одного боку, він спровокований спробою Росії утримати в своєму гравітаційному полі - економічному, політичному, військовому і т.д. - Україну. Але він не завершився і в іншому сенсі: питання в тому, наскільки Російська Федерація залишиться в сучасних кордонах? Чечня вже фактично "держава в державі" і будь-яке переміщення може призвести до її відділення; Північний Кавказ залишається проблемною точкою...
- Розпад СРСР призвів до зникнення двополярного світу і спроб створення світу багатополярного. Як це вплинуло на міжнародну безпеку, на світову економіку, на поширення свободи?
- Перші десять років після розпаду Союзу світ був фактично однополярним. З'явилося явище, яке називається "американським світом", і цей період був досить сприятливим для економічного розвитку, для розвитку міжнародних відносин, ситуації з безпекою. У цей період вдалося вирішити багато криз "холодної війни": мова йде про перехід до влади чорношкірої більшості в ПАР, про найтриваліший період ізраїльсько-палестинського миру, Куба перестала бути конфліктним регіоном, вважалося, що позитивне вирішення знайдено для Афганістану... але через десять років цей світ почав розвалюватися: різні сили почали підніматися, включно з недержавними елементами - з "Аль-Каїдою" та іншими.

Росія почала заявляти все більш активно, що однополярний світ - погана організація міжнародного суспільства, що світ повинен бути багатополярним і повинен бути розділений на сфери впливу. Сьогодні ми перебуваємо в процесі трансформації від "американського світу" останнього десятиліття 20-го століття до того, що ми ще не знаємо. Ми можемо називати це "багатополярним світом", але питання в тому, скільки цих полюсів, які вони і як вони співвідносяться один з одним.

Відбувається трансформація і пошук нових ролей і для США, і для головних гравців. Рівність між державами формально проголошено - всі держави є членами ООН - але є "рівніші, ніж інші", вони є членами Ради безпеки. Чи є вони одночасно плюсами - велике питання.
- Чи можливе відродження ідеології комунізму?
- Із сьогоднішньої точки зору - неможливо. Комунізм зберігся у формі монополії на владу певної партії - на Кубі або в Китаї. Але ідеологія цієї партії абсолютно інша. Китай - це економіка, яка найбільш динамічно розвивається, і це не соціалістична економіка. Виявилося, що альтернатив лібералізму дуже багато, а ось альтернативи ринковій економіці немає, і це підриває основи будь-якого відродження комунізму в марксистському розумінні цього терміна.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини радіо свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новини україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радіо свобода україна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода украина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
схеми корупція в деталях

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
верховна рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
донбасс реалии

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Голос Америки

# data[].attributes.attachment_link.title
25 років після розпаду СРСР: "Історію обдурити не вдалося"

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Плохій, професор історії Гарвардського університету, автор багатьох книг, в тому числі "Остання імперія: останні дні Радянського Союзу", що вийшла в 2014 році й отримала низку професійних нагород. Історик вважає, що розпад СРСР був закономірним, тому що був продовженням процесу розпаду Російської імперії, який, ймовірно, ще не завершений.