# data[].attributes.headline
Поряд з нами на цій планеті...

# data[].attributes.subject
Поряд з нами на цій планеті...

# data[].attributes.attachment_link.title
Погляньте їм у вічі. Тварини, яким загрожує вимирання

# data[].attributes.attachment_link.description
Безліч видів можуть невдовзі зникнути через діяльність людини.

# data[].attributes.headline
Аксалотль Янко 

# data[].attributes.subject
Аксалотль Янко 

# data[].attributes.body
Історія вивчення

Навколо класифікації аксолотлів і їх видової приналежності довгий час велись дискусії в науковому світі. Спочатку він вважався близьким родичем європейського протея. Хоча герпетологам давно були знайомі хвостаті земноводні — амбістоми, їх зв'язок з аксолотлями не припускався.

Лише на початку 19-го сторіччя відомий французький натураліст Жорж Кюв'є висловив думку про подібність аксолотлів з іншими личинками хвостатих земноводних, але все ж відніс аксолотлів до зябрових земноводних. І тільки в 1884 р. німецький вчений Й.Кольман, ґрунтуючись на вивченні біології і розмноження багатьох хвостатих амфібій, описав явище неотенії.

В 1864 р. у Францію з Мексики вперше були привезені живі аксолотлі.

В 1913 р. австрійські вчені Бабок і Лаумемберг застосували до аксолотля метод годування тиреоїдином (гормоном щитоподібної залози). В результаті було штучно досягнуто перетворення аксолотля на амбістому.

Фізіологія[ред. | ред. код]

Статеві відмінності у аксолотлів (справа — самка, зліва — самець)

Аксолотлі формою тіла схожі з тритонами. Довжина від 16 до 40 см. Хвіст облямований шкіряною складкою-плавником. Зовнішні зябра зберігаються все життя. Кожна з трьох зябрових гілок, по обидві сторони голови аксолотля, має безліч маленьких шкіряних відростків. Голова у аксолотлів широка, трикутна, і ущільнюється від кінчика морди до зябер. Очі маленькі, здатні сприймати предмети на близькій відстані. Загалом, органи чуття у аксолотлів розвинені слабко. Рот хапального типу, здатний широко розкриватися. Голова аксолотля не повністю зростається з тулубом. Між головою і короткою шиєю містяться зяброві щілини.

Шийний відділ хребта представлений лише одним кільцевим хребцем тому голова аксолотлів напіврухома. Аксолотлі дихають не тільки зябрами, але і легенями, а повітря ковтають ротом. Кінцівки слабкі, п'ятипалого типу. На передніх кінцівках 4 пальці, п'ятий редукований, на задніх — п'ять. Боки розкреслені вертикальними борознами. Шкіра гола, слизиста з великою кількістю горбочків шкіряних залоз, що виділяють слиз. Забарвлення аксолотлів буває оливковим, білим, чорним.

Аксолотлям характерна неотенія — затримка онтогенезу на стадії, що передує дорослому стану, із надбанням здатності до статевого розмноження.

Розмноження

Аксолотлі до перетворення (у стадії личинки)

У аксолотлів наявні зовнішні відмінності між самцями і самками. В самця є припухлості біля анального отвору, самки зазвичай товстіші за самців. Як у амбістоми, у аксолотлів запліднення внутрішнє. Самець відкладає на дно водойми декілька сперматофор; самка підбирає їх клоакою, а після запліднення відкладає ікру.

Аксолотлі здатні розмножуватись, попри стадію личинки. Якщо аксолотль потрапляє у глибоку водойму, то метаморфоза в амбістому не закінчується і він назавжди залишається личинкою. Це відбувається через недостатню активність щитоподібної залози, що виробляє гормон тироксин.

Амбістоми після перетворення (дорослі особини)

Відомий експеримент Шарля Війстона, в якому самці тритона були пересаджені яєчники аксолотля, що прижилися і почали функціонувати. Яйцеклітини її були запліднені сперматозоїдами аксолотля і на світ з'явилися аксолотлі. Обернені операції — від тритона до аксолотля і від голчастого тритона до звичайного — результатів не давали.

Регенерація

Аксолотль має унікальні здатності до відновлення втрачених кінцівок, хвоста, пошкоджених внутрішніх органів і навіть частин головного мозку, тому ця тварина становить великий інтерес для вивчення процесів репаративної регенерації. Плюрипотентні клітини, котрі як ембріональні стовбурові клітини людини, мають природну здатність до морфогенезу (перетворення) у будь-яку клітину організму, при необхідності замінюючи втрачені клітини тканини.

Проте, здатності аксолотля до регенерації обмежені. Кінцівка не відновлюється, якщо її видалити разом з лопаткою і ключицею, до яких вона прикріплюється. Хвіст не відновлюється, якщо його відрізати біля самого кореня. Око не відновлюється, якщо його видалити цілком. Особини, що повністю пройшли метаморфозу в амбістому, втрачають здатність до регенерації.

Загроза вимирання та охорона

Популяція Ambystoma mexicanum в озері Xochimilco і в прилеглих каналах перебуває під серйозною загрозою у зв'язку з розвитком Мексики. Червона Книга відносить Ambystoma mexicanum до списку зникаючих з найвищою категорією ризику. Згідно з останніми спостереженнями, кількість особин оцінюється в 700—1200 у шести різних місцях водно-болотних угідь озера Xochimilco.

Заходи щодо захисту видів спрямовані в основному на підвищення актуальності озера Xochimilco для відновлення місць проживання видів.

Аксолотлі знаходяться під захистом уряду Мексики та контролем Конвенції про міжнародну торгівлю видами, що перебувають під загрозою зникнення.

Утримання

Утримування аксолотлів в акваріумі

Для утримання аксолотлів у неволі використовуються акваріуми, ємкістю від 40-50 літрів на одну особину. Необхідна аерація та фільтрація води. Ці амфібії дуже вимогливі до якості і температури води та освітлення, полюбляють тінь і температуру 15-20°C. Аксолотлі в той же час можуть витримувати зниження температури до 12°C, лишаючись активними, але погано переживають перегрів. В акваріумі на дні поміщається пісок, який можна декорувати великими камінням і рослинами. В жодному разі не можна використовувати дрібні камінці 2-15мм, адже аксолотлі можуть їх проковтнути, що призведе до закупорки кишківника та загибелі тваринки.

Харчуються замороженим мотилем, трубковиком звичайним, шматочками риби. Аксолотлів можна утримувати невеликими групами, але не рекомендується поміщати в акваріум з рибами, оскільки риби часто пошкоджують зябра аксолотлів, відкушуючи їх шматки, а аксолотлі, в свою чергу, харчуються рибою. Їжу дають дрібно нарізаними шматочками, водячи пінцетом або паличкою перед самою мордою амфібії, щоб привернути її увагу. Якщо аксолотлі голодні, вони можуть відкушувати один одному лапи і зябра.

В умовах неволі аксолотлі можуть розмножуватися, попередньо розсаджених тварин відгодовують, а через деякий час пересаджують в нерестовик з чистою і прохолодною водою. Температура води повинна бути трохи нижча, ніж зазвичай. Як правило, в нерестовик поміщають одного самця і кілька самок. Нерест відбувається ввечері, після чого амфібій потрібно відсадити, а температуру в акваріумі підняти до 22 ° С. Через 2-3 тижні з'являються мальки, яких годують яєчним жовтком, дрібними дафніями та іншим кормом для молодняка.

Аксолотль у культурі

У деяких творах Френка Герберта згадується вигадана технологія клонування за допомогою «аксолотлевих чанів»

Аргентинський письменник Хуліо Кортасар написав оповідання «Аксолотль».

У комп'ютерній грі Minecraft у оновленні 1.17 були додані аксолотлі з метою привернення уваги щодо вимирання цього виду.

# data[].attributes.headline
(Валерія Ричкіна) Ящірки

# data[].attributes.subject
(Валерія Ричкіна) Ящірки

# data[].attributes.body
Ящірка - це тварина, яка відноситься до класу плазуни (рептилії), загону лускаті, підзагону ящірки. Латинською підряд ящірки називається Lacertilia, раніше назва була Sauria. Ящірками прийнято називати всіх плазунів з ногами, а також деякі безногі форми. Видова різноманітність ящірок дуже велика: за останніми підрахунками вчених на сьогоднішній день у світі налічується майже 6 000 видів хвостатих рептилій. Представники різних сімейств відрізняються розмірами, забарвленням, звичками, місцем проживання, деякі екзотичні види занесені до Червоної книги. У природі найпоширенішою рептилією вважатимуться справжню ящірку, середня довжина тіла якої становить 10-40 див.

# data[].attributes.headline
Капібара — рід гризунів, поширений у країнахЛатинської Америки. Капібари мешкають на берегах річок, озер, струмків і в болотистих місцях, ведуть напівводний спосіб життя, живляться рослинами. Капібари — соціальні тварини, живуть у групах 10-20 особинСтатура важка. Зовні капібара нагадує велетенську морську свинку. Голова велика, з широкою, тупою мордою. Вуха короткі, округлі. Ніздрі широко розставлені. Очі маленькі, розташовані високо на голові і віднесені трохи назад. Хвіст рудиментарний. Пальці сполучені невеликими плавальними перетинками і забезпечені короткими сильними кігтями. Тіло вкрите довгим (30–120 мм) жорстким волоссям; підшерсток відсутній. Забарвлення верхньої сторони тіла від рудуват,  Молодняк забарвлений світліше. Капібара чудово плаває і пірнає; високе розташування на голові очей, вух і ніздрів дозволяє їй при плаванні тримати їх над водою. Зазвичай активна вранці і вечорам, рідше вночі. Годується переважно увечері. У місцях, де її часто непокоять, переходить до нічного способу життя. Під час денної спеки відпочиває в неглибоких укриттях, на мілководді або затінених ділянках неподалік від води; приймає грязьові ванни. Нір і кубел не будує, лігво влаштовує прямо на землі.в раціоні капібари різні прибережні і водні рослини, кору дерев і деякі злаки  ще капібари поїдають рибу.Капібари здатні розмножуватись цілорічно, хоча спаровування зазвичай відбувається на початку дощового сезону квітень і травень ; жовтень і листопад  Вагітність триває близько 150 днів, більшість пологів припадають на вересень — листопад . Пологи відбуваються на землі, а не в укриттях. Самка приносить 2–8 дитинчат, які народжуються з шерстю, розплющеними очима і зубами, що прорізаються. Новонароджені важать близько 1,5 кг. Всі самки в групі доглядають за новонародженими, які незабаром після народження вже можуть слідувати за матір'ю і харчуватися травою. Годування молоком триває до 3–4 місяців. 

# data[].attributes.subject
Капібара — рід гризунів, поширений у країнахЛатинської Америки. Капібари мешкають на берегах річок, озер, струмків і в болотистих місцях, ведуть напівводний спосіб життя, живляться рослинами. Капібари — соціальні тварини, живуть у групах 10-20 особинСтатура важка. Зовні капібара нагадує велетенську морську свинку. Голова велика, з широкою, тупою мордою. Вуха короткі, округлі. Ніздрі широко розставлені. Очі маленькі, розташовані високо на голові і віднесені трохи назад. Хвіст рудиментарний. Пальці сполучені невеликими плавальними перетинками і забезпечені короткими сильними кігтями. Тіло вкрите довгим (30–120 мм) жорстким волоссям; підшерсток відсутній. Забарвлення верхньої сторони тіла від рудуват,  Молодняк забарвлений світліше. Капібара чудово плаває і пірнає; високе розташування на голові очей, вух і ніздрів дозволяє їй при плаванні тримати їх над водою. Зазвичай активна вранці і вечорам, рідше вночі. Годується переважно увечері. У місцях, де її часто непокоять, переходить до нічного способу життя. Під час денної спеки відпочиває в неглибоких укриттях, на мілководді або затінених ділянках неподалік від води; приймає грязьові ванни. Нір і кубел не будує, лігво влаштовує прямо на землі.в раціоні капібари різні прибережні і водні рослини, кору дерев і деякі злаки  ще капібари поїдають рибу.Капібари здатні розмножуватись цілорічно, хоча спаровування зазвичай відбувається на початку дощового сезону квітень і травень ; жовтень і листопад  Вагітність триває близько 150 днів, більшість пологів припадають на вересень — листопад . Пологи відбуваються на землі, а не в укриттях. Самка приносить 2–8 дитинчат, які народжуються з шерстю, розплющеними очима і зубами, що прорізаються. Новонароджені важать близько 1,5 кг. Всі самки в групі доглядають за новонародженими, які незабаром після народження вже можуть слідувати за матір'ю і харчуватися травою. Годування молоком триває до 3–4 місяців. 

# data[].attributes.body
Кішка (Felis) — рід хижих ссавців родини котових (Felidae). У деяких старіших системах класифікації до нього зараховували всіх представників малих кішок (Felinae).
Поширені у всіх районах земної кулі. Україна за даними 2006 року входила в 10 країн з найбільшою кількістю населення котів, ставши домом для 7 350 000 домашніх котів], але втратила цей статус. Загалом у світі нараховується близько 600 млн (2015 рік).

На теперішній час кішки живуть по всій планеті. Вони легко адаптуються до різних умов життя і тому розповсюджені на всіх континентах (включно з Антарктидою), і на 118-ти (із 131-го) головних груп островів. Дикі кішки живуть в лісах, полях, тундрах, прибережних і заболочених областях. Вони навіть живуть на безлюдних океанічних островах. Домашні кішки живуть в мегаполісах, містах, селах, на вулицях. Середовищем існування кішки, як домашньої тварини, є житло людини. Залежно від умов утримання, обраних для кішки її господарем, кішки діляться на тих, які ніколи не покидають житло людини, і тих, які мають доступ за межі будинку. І якщо другий спосіб утримання можливий у сільській місцевості, то в умовах міста не можна дозволяти кішці гуляти самостійно, перш за все, щоб уникнути можливості зараження інфекційними захворюваннями, а також збільшенням ризику нещасних випадків.

У північних широтах домашні кішки люблять спати, гріючись під променями сонця, причому починають відчувати дискомфорт, коли температура поверхні шкіри досягає позначки в 52 ° C. Разом з тим домашні кішки погано переносять постійну спеку, а повністю білі кішки та коти з білими вухами схильні до ракових захворювань більшою мірою, ніж їх більш темні побратими.

Кішки добре почувають себе в помірному кліматі, але не у всіх умовах – погано переносять туман, дощ і сніг. Більшість кішок не люблять купання у воді, за винятком деяких порід (наприклад, турецька ван, бенгальські кішки, курильські бобтейли). Однак м’язовий апарат кішки робить її хорошим плавцем, а вмінню плавати навчає кошенят кішка -мати, якщо сама це вміє.

Середня довжина тіла кішки без хвоста 60 см, довжина хвоста 25-35 см. Як правило, самки менше самців, як і у інших ссавців. Вага середньої здорової кішки становить 2,5-6,5 кг, але зустрічаються і більші екземпляри, вага яких досягає 7-9 кг. На даний момент нараховується близько 200 порід кішок, від довгошерстих ( перська кішка) до позбавлених шерсті ( сфінкси), визнаних і зареєстрованих різними організаціями.

Від правильно збалансованого харчування залежить нормальний обмін речовин кішки. При цьому тварина виглядає здоровою, рухливою, із блискучою шерстю й очима. Корм, у якому вміст поживних речовин відповідає природним потребам організму, називається збалансованим. Неправильне годування тварин може призвести до важких наслідків.

Кішки належать до ряду хижаків, тому основну частину їхнього раціону становить м'ясо. У природних умовах у раціон кішки входять дрібні гризуни (пацюки, миші), дрібні птахи, ящірки, жаби, риба, деякі комахи (коники, мухи, метелики, таргани), зрідка — кажани. Насамперед дикі кішки у своїх жертв виїдають нутрощі, а потім відривають шматочки м'яса й проковтують їх. У травному тракті жертв, яких поїдають кішки, знаходиться велика кількість рослинної їжі (злаки, насіння, фрукти тощо).

Їжа, яку одержує домашня кішка, повинна бути у вигляді невеликих шматочків, зручних для ковтання, або у вигляді шматка, від якого кішка легко зможе відірвати дрібніші.

Потреба у воді в кішок різна й не залежить від ваги тварини. У середньому потреба дорослої тварини становить 44-66 мл, у кошенят — 66-88 мл на один кілограм ваги. При цьому потрібно враховувати вміст води в кормі. У вологому кормі міститься близько 70-75 %, а в сухому — 10 % води.

Статева зрілість — це здатність тварин народжувати потомство. Проявляється вона у різних порід кішок у різний термін. Залежить це також від клімату, догляду, годування й утримання. Звичайно статева зрілість наступає значно раніше, ніж закінчується основний ріст і розвиток тварини, тобто настає фізіологічне дозрівання. Статева зрілість у кішок настає приблизно в 5-6 місяців (у сіамських, орієнтальних порід — в 4 місяці, у деяких напівдовгошерстихї порід — у 8-9 місяців). Фізіологічна зрілість у кішок настає у 15-місячному віці. Статевий цикл — це комплекс ритмічно повторюваних фізіологічних, морфологічних і біохімічних процесів у статевих органах і у всьому організмі самки від однієї стадії збудження до іншої. Статевий цикл складається з чотирьох стадій: проеструсу (передтічкова), еструсу (виражена статева активність, тічка), метеструсу (післятічкова) і діеструсу (стадія спокою).

# data[].attributes.body
Моє улюблена тварина Гіппопотам .
Він поширений у Африці біля водойм.
Він веде напівводний спосіб життя, бегемот живе у прісній воді,але інколи з'являється і у солоній . Бегемоти травоядні вони вживають навколоводну траву. Бегемоти живуть стадами по 20-30 особин .Статевої зрілості вони досягають в 7,5 роки. Дитинчата бегемотів народжуються у воді.

# data[].attributes.attachment_caption
Данило Пустомельник

# data[].attributes.headline
Жираф (робота Данила Пустомельника)

# data[].attributes.subject
Жираф (робота Данила Пустомельника)

# data[].attributes.body
Жириф - жуйний ссавець родини жирафових. Жираф це найвища тварина на Землі, його висота сягає 6 метрів. Жираф має півметровий язик, котрим легко дістає гілки та листя з високих дерев. Жираф спить приблизно 1 годину на добу, іншу решту часу - їсть. Жирафи живуть у саванах Африки. У наші дні їх можна побачити на південь від пустелі Сахара. Серце перекачує близько 60 літрів крові щохвилини, має масу 12 кг і створює тиск, утричі вищий, ніж у людини.
Але воно не здатне перенести навантаження, пов'язане із різким підійманням чи опусканням голови. Щоб такі рухи не викликали смерть тварини, кров жираф має вдвічі більше кров'яних тілець, ніж у людини, і значно густіша. Малюнок на тілі складається з темних плям, розташованих на базовій світлій поверхні. У кожної жирафи такий малюнок індивідуальний, аналогічно до відбитків пальців людини. На голові у жирафа є ріжки із потовщенням на кінцях. Часом трапляється і дві пари ріжків.
Вважається, що жирафи не мають голосу. Однак насправді вони спілкуються між собою на частотах нижче 20 Герц. Без води ці тварини можуть обходитись декілька тижнів. За один раз жирафи можуть випити до 38 літрів води. Соціальна поведінка залежить від статі: самиці надають перевагу табунам від 4 до 32 особин. Молоді самиці до досягнення статевої зрілості також складають невеликі окремі групи, а потім починають жити поодинці.
Живуть жирафи поодинці або ж невеликими табунами, але не прив'язуються одне до одного. Парування жираф відбувається, зазвичай, між липнем і вереснем. Вагітність триває 14—15 місяців.
У чотири роки жирафи досягають статевої зрілості. У шість років ріст тіла припиняється. У дикій природі жирафи живуть до 25 років; у неволі — до 35.

# data[].attributes.attachment_caption
Марія Бицаньова

# data[].attributes.body
Довгоп'ят (Tarsius Storr, ) — рід приматів родини довгоп'ятових.
Довгоп'яти мешкають у тропічних лісах Південно-Східної Азії.
Усі довгоп'яти мають дуже довгі задні кінцівки, довжина яких удвічі більша за довжину тіла разом з головою. Завдяки їм, довгоп'яти можуть сильно відштовхуватися, стрибаючи з дерева на дерево.  У довгоп'ятів величезні очі з незвичайно великими зіницями. їхні зіниці майже нерухомі, але голова може повертатися на 180°. Щоб побачити здобич, довгоп'ятам потрібна мінімальна кількість світла. Вночі, у пошуках поживи, довгоп'яти рухаються на висоті не більше 1 м над землею в гілках невисоких тонких дерев. Вдень вони сплять на високих деревах. Довгоп'яти прокидаються на заході сонця, якийсь час відпочивають і потім вирушають на годування. З першими променями сонця довгоп'яти повертаються на місця денного відпочинку. Основні вороги довгоп'ятів — сови.
Довгоп'ят є комахоїдними тваринами. Вони полюють на комарів, бабок, нічних метеликів, термітів, тарганів і сарану. У неволі довгоп'яти успішно поїдають банани.
Дитинчата  довгоп'ята живуть разом з матір'ю доти, доки не з'явиться наступне покоління малюків. Тоді вони залишають сім'ю і вирушають на пошуки власних володінь.

# data[].attributes.headline
Чурбанова Анастасія

# data[].attributes.subject
Чурбанова Анастасія

# data[].attributes.body
Моя улюблена тварина- це квока. Вона одне  з найменших сумчастих Австралії — розміром з кішку. Квока здебільшого травоїдна. Найбільш активна вона вночі.Пересуваються квоки, як і австралійські кенгуру, швидкими стрибками. Лисиці та кішки — запеклі вороги квокки. Через розширення сільськогосподарських угідь та осушення боліт чисельність цих пухнастиків різко зменшилась. Коли її щось відволікає від жування, м'язи навколо рота у квокки розслабляються і розтягують рот у привабливу посмішку, яка зробила квокку героєм численних фото та відеосесій.

# data[].attributes.headline
Качкодзьоб (Гончаренко)

# data[].attributes.subject
Качкодзьоб (Гончаренко)

# data[].attributes.body
Качкодзьоб-реліктовий вид, ззовні нагадуючий гібрид качки і видри. Насправді це зовсім інший вид який відноситься до родини качкодзьодзьобових, яка складає  1 вид. Цей вид поширений на западній частині Австралії і веде напівводний спосіб життя.
Качкодзьоби- м'ясоїдні тварини. Переважно вони харчуюються комахами, ракоподібними та іншу невеликою здобиччю.
Качкодзьоб має гладку водонепроникну шорску і дзьоб розміром 5 см. Самці мають 2 отруйні шпори, які здатні вбити невеликого звіра (собаку, кроля).
Качкодзьоби дуже гарно плавають та можуть знаходитися під водою 30-90 секунд. Коли вони ниряють, шкірні складки заривають ніздрі та вуші.
Самці і самки качкодзьобів зустрічаються тільки в період розмноження, що триває з серпня по жовтень. Шлюбний ритуал тварин розігрується під водою, де самець і самка грають у квача. Після спаровування кожен качкодзьоб прямує в свої власні володіння.
Самка викопує на березі нору, що закінчується просторою гніздовою камерою. Тунель, що веде у гніздо, довший за звичайний і може досягати 20 м. Потім майбутня мати збирає на березі траву і гілочки верби, які переносить за допомогою чіпкого хвоста в нору і споруджує з них затишне гніздо. Вона закупорює вхід у тунель земляними пробками. Незабаром самка відкладає два білі яйця (рідше 1, 3 або 4) і тримає їх, зігріваючи, між хвостом і черевом. Малюки з'являються на світ через 1-2 тижні і відразу перебираються по материнській шерсті до молочних залоз. Молочні залози качкодзьоба без соска і відкриваються назовні простими порами. Молоко стікає по шерсті матери, і його злизують дитинчата. Дитинчата качкодзьоба живуть у норі приблизно чотири місяці

# data[].attributes.headline
Бозбей Софія

# data[].attributes.subject
Бозбей Софія

# data[].attributes.body
Панда або бамбуковий ведмідь-рослиноїдний ссавець із ряду хижих і родини ведмедевих.
Проживає на кількох гірських хребтах Китаю — у результаті землеробства, вирубки лісів та іншого, бамбуковий ведмідь був вигнаний із низинних районів. Населяє гірські ліси, змішані хвойні й широколистяні ліси, де присутній бамбук, який становить 99 % раціону тварини. Голова кругла, тіло кремезне, хвіст короткий. Шерсть дуже густа; на тулубі біла, а ноги, кінець хвоста, вуха, круги навколо очей чорні. Бамбуковий ведмідь заввишки 65–70 см, довжина тіла до 1.5 м, вага 80–125 кг

# data[].attributes.headline
(Дар'я Коломієць) Йоркшир-тер'єр

# data[].attributes.subject
(Дар'я Коломієць) Йоркшир-тер'єр

# data[].attributes.body
Йоркшир-тер'єр, або йорки (англ. yorkie) — мисливська, виставкова і кімнатна порода собак, виведена в Англії, графстві Йоркшир наприкінці XIX ст. для боротьби з гризунами, щурами, мишами або дикими кролями.  Йорків спочатку використовували як щуроловів, а потім вони були використані як охоронці дамських сумок. Для схрещування, очевидно, було використано різні породи тер'єрів - пейслі, клайдесдейл, каїрського і скай тер'єра. Їхній крихітний нащадок з винятковим забарвленням довгої шерсті став найбільш популярним серед англійських тер'єрів.
Сучасні Йоркширські тер’єри набагато менше і витонченіше своїх предків, порода давно перейшла в ранг декоративних, позбулася підшерстя і одяглася в шикарну, спадаючу до підлоги шерсть. Тим не менш, собака належить до виду карликових тер’єрів, має досить міцний кістяк і враховуючи пропорції, її не можна назвати крихкою. Опис породи передбачає обмеження ваги собак до 3,1 кг.
Йорки є дуже грайливими та практично невтомними собаками, можуть побешкетувати з господарем в будь-який час.
Особливості утримання: Йорки потребують щоденного розчісування, тварину можна коротко підстригти, щоб вона не стала агресивною..
Середній вік життя: 15 років.

# data[].attributes.headline
Вівця (Гонисько Софія)

# data[].attributes.subject
Вівця (Гонисько Софія)

# data[].attributes.body
Вівця — парнокопитна жуйна тварина, як легко впізнати за спірально-розгалуженими рогами самців і кучерявою шерстю. У диких видів баранів, а також у предків самої вівці шерсть не скручується кільцями, а хвіст значно коротший. У деяких примітивних порід овець хвіст також може бути невеликого розміру, проте довгі хвости, так само як і білий колір шерсті, з'явилися у тварин тільки на ранній стадії приручення.
Ноги сильні, добре пристосовані для дальніх переходів гористою місцевістю.

Розмір і вага овець коливаються залежно від породи. Швидкість росту та маса дорослої тварини залежать від спадковості, і з цієї причини селекційний відбір часто проводиться на підставі цих характеристик. Дорослі самки зазвичай важать 45—100 кг, тоді як більш великі самці — 70—160 кг. Рекордна вага барана (сафолкської породи) досягла 247,2 кг. У цілому висота в загривку у тварин становить 55—100 см, а довжина тіла — 60—110 см.
Це моя улюблена тварина тому що вівці дуже милі :)

# data[].attributes.headline
Синій кит. (Фролової марії)

# data[].attributes.subject
Синій кит. (Фролової марії)

# data[].attributes.body
си́ній кит-вид ссавців родини смугачеві (Balaenopteridae), підряду китовидих, або «вусатих китів» Довжина: 23 – 24 м (самки, популяція південної півкулі, дорослі особини), 24 м (самці, популяція північної півкулі, дорослі особини)

Маса: 130 000 – 150 000 кг (дорослі особини)

Тривалість життя: 80 – 90 років (у природних умовах, приблизне значення)
Синій кит, можливо, найбільша тварина, яка коли-небудь існувала на Землі. Постраждав і страждає від китобійного промислу, через що популяція синіх китів дуже мала.З початку XX століття чисельність синього кита почала швидко знижуватися у зв'язку з безконтрольним промислом. Китобоїв привертав величезний розмір туші цієї тварини — від одного кита можна було отримати набагато більше жиру і м'яса, ніж від будь-якого іншого китоподібного. До 1960-х років синій кит був майже знищений і опинився на межі повного зникнення — 1963 року залишалося не більше 5000 особин. У наш час, попри вжиті заходи охорони, синій кит як і раніше дуже рідкісний — загальна чисельність не перевищує 10 000 особин, і для підтримки його стабільного поголів'я потрібні нові охоронні заходи. Основну загрозу для китів представляє антропогенний фактор, що виражається в порушенні їхнього звичного способу життя і забруднення морів. Повільне природне відтворення синіх китів також значно перешкоджає зростанню їхньої популяції.Виділяють три підвиди синього кита — північний, південний і карликовий, які незначно відрізняються за розміром і статурою. Іноді виділяють четвертий підвид — індійський синій кит. Перші два підвиди тяжіють до холодних навколо полярних вод, а третій трапляється переважно в тропічних морях. Спосіб життя всіх підвидів майже однаковий. Кити тримаються переважно поодинці, рідше невеликими групами, причому навіть у групах вони плавають розрізнено. Історичний ареал синього кита займав весь світовий океан, однак у наш час дуже розірваний. У порівнянні зі способом життя багатьох інших китоподібних, спосіб життя синього кита вивчений недостатньо.

# data[].attributes.headline
Сфинксы Алексеев Матвей 

# data[].attributes.subject
Сфинксы Алексеев Матвей 

# data[].attributes.body
Сфинксы - это мои любимые животные точнее это кошки я очень люблю кошек а особенно эту породу они очень милые и ласковые у меня дома живёт три Девочки с породой Сфинкс И они канадские сфинксы бывают разные сфинксы а точнее есть канадский сфинксыи Донской сфинкс сфинксы очень красивые кошки о них можно рассказывать часами о их окрасе например у меня живут Одна кошка гафитомраморного цвета с зелёными глазами потом есть розовькая с графитовым носикам а у третей черепаший окрас эти кошки очень любищее и предоные они всегда рядом куда бы я не пошел они всегда со мной у некоторых есть усы и т д ...

# data[].attributes.body
Клас – Ссавці (Mammalia), ряд – Хижі (Carnivora), сім'я – Куньї (Mustelidae). Один із 20 видів роду, один із 6-ти видів роду у фауні України.
Горностаї перебувають на наступних місцях: більшість Європи, гори Кавказу та Середньої Азії, Сибір, Півн. Монголія, Китай та Півн. Америка. В Україні поширений скрізь, крім Криму та деяких степових р-нів.
Горностай віддає перевагу вологим ділянкам з високим травостоєм. Живе у дуплах, під хмизом і в різних полостях. Він харчується свищами, мишами, пацюками, ондатрами та водоплавними птахами, хоча також їсть риб, амфібій, рептилій та плоди рослин. Робить тайники продуктів. Самки дуже рано стають статевозрілими. Тривалість вагітності разом із ембріональною діапаузою становить 240-393 дні. Шлюбний період триває близько 6 місяців, у виводках буває 3-14 цуценят. Люблять береги водойм, болота, заплавні та байрачні ліси, іноді агроценози та населені пункти.
Горностаї - це невеликі тварини, довжина тіла самців - 26-31, самок - 20,5-26,8 см, маса, відповідно: 158,3-320 і 142,5-205 р. має невисокий щільний міх, влітку набуває коричнево-жовтувато-сірого, а взимку, крім кінцевої чорної третини хвоста, – білого окрасу.
Господарське та комерційне значення: був мисливським видом.
Розмноження та розведення у спеціально створених умовах: добре розмножується, але в Україні не розводять.

# data[].attributes.headline
Австралійська Вівчарка(Дарія Цвєткова)

# data[].attributes.subject
Австралійська Вівчарка(Дарія Цвєткова)

# data[].attributes.body
Австралійська вівчарка створювалася шляхом схрещування таких порід, як піренейська вівчарка , бернський зенненхунд та кілька різновидів порід коллі , проте достовірної інформації щодо їх видів немає. Батьківщиною цієї породи стали Сполучені Штати Америки. Результат перевершив усі очікування, порода набула практично повсюдного поширення, а також популярність. Що ж до назви породи, воно пов'язані з тим, що баскські вівчарки , використовувані під час її виведенні, потрапили до Америки у ХІХ столітті з Австралії .

Австралійські вівчарки відносяться до пастуших пород і виведені для допомоги пастухам у роботі з вівцями та коровами. За класифікацією порід МКФ ауссі відносяться до першої групи порід.
Переважний зріст у загривку кобелів - 51-58 см, сук - 46-53 см [1] [2] , вага кобелів - 23-29 кг, сук - 18-25 кг [2] .
Забарвлення вовни може бути різним, проте найпоширенішими варіаціями є чорний триколор, червоний або блакитний мармур з підпалом або без нього, коричневий триколор. Шерсть густа, з рясним підшерстком, помірно жорстка на шиї та грудях. Мочка носа чорна або коричнева, у собак мармурового забарвлення допускаються рожеві плями. Кінцівки широкі, міцні, з помірною ангуляцією забезпечують хорошу опору. Тіло помірної довжини, міцне.
Ці собаки дуже працьовиті та відповідальні, завжди хочуть догодити господареві. Вони лагідні та доброзичливі. А також дуже активні, потребують регулярних фізичних та розумових навантажень.
Рухливість не дозволяє їм існувати в замкнутому просторі, для прекрасного самопочуття їм потрібний простір. Добре піддаються дресирування. При правильному вирощуванні, відсутності генетичних вад психіки та відповідальному відношенні власників до дресирування не схильні виявляти агресію до людей та інших тварин.
Ауссі люблять рухливі ігри та прогулянки з господарем, для них важлива увага та схвалення господаря. Австралійська вівчарка - добрий, але не нав'язливий компаньйон. Собака любить займатися і віддає перевагу роботі простому спілкуванню.
Серед генетичних захворювань, яким схильні представники породи, - рак (саркома молочної залози); захворювання ендокринної системи (гіпотіреоз); захворювання органів слуху та рівноваги (глухота, спричинена дією домінантного гена «мерль»); захворювання кровотворної та лімфатичної систем (аномалія Пельгера - Хюета); захворювання серцево-судинної системи (незорощення боталова протока, дивертикул стравоходу, стеноз гирла легеневої артерії); захворювання імунної системи (атопічний дерматит, аутоімунна гемолітична анемія, дискоїдний червоний вовчак, дефект Т-клітин); захворювання шкіри та слизових оболонок (пахвинна грижа, перинеальна грижа, первинна себорея, пупкова грижа); захворювання печінки та підшлункової залози ( цукровий діабет, Портосистемний шунт); захворювання нервової системи (гіпоплазія черв'яка мозочка, епілепсія ); захворювання ока (вітреоретинальна дисплазія, гіпоплазія судинної оболонки, аномалія очей коллі, колобома повік, дистрихіазис, вроджена глаукома, вивих кришталика , мікрокорнеа, мікрофтальм, гіпоплазія зорового нерва, паннусок , протрузія третього століття (випадання миготливої ​​перетинки), дисплазія сітківки (складки), дисплазія сітківки (географічна форма), увеодерматологічний синдром); захворювання репродуктивної системи (крипторхізм) та захворювання скелета (дефект скелета австралійських вівчарок, заяча губа , карликовість,дисплазія тазостегнового суглоба , вивих колінної чашечки, що розсікає (розшарує) остеохондрит, паностит). Також можливе порушення поведінки, виражене в надмірній агресії або люті по відношенню до інших собак та людей.
Тривалість життя - 12-15 років.

# data[].attributes.headline
Червоновуха прісноводна черепаха

# data[].attributes.subject
Червоновуха прісноводна черепаха

# data[].attributes.body
Червоновуха черепаха (Trachemys scripta elegans) належить до родини прісноводних черепах (Emydidae).

Здатність цих черепах жити в слабопроточних водоймах, переживати порівняно низькі температури і живитись будь-якими залишками дозволила їм розселитися далеко за межі свого природного ареалу на південному сході США. Черепах можна зустріти на південь від Північної Америки, Південній та Центральній Європі, Південній Африці, Південно-Східній Азії.

Червоновухі черепахи часто витісняють аборигенні види черепах. Молоді черепашки народжуються з довжиною панцира близько 3 см. Протягом перших 1,5 років вони здатні вирости до 7,5 см. Потім ріст сповільнюється, і черепаха росте в середньому на 1-1,25 см в рік. Дорослі самки більші за самців, мають потужніші щелепи. Парування в природі — з кінця лютого по травень. У неволі черепахи спарюються цілий рік. Зазвичай в кладці 6-10 яєць. Кладок кілька протягом року. Статевої зрілості досягають до 6-8 років на волі, в неволі самці до 4 років, самки до 5-6 років.

Живуть від 20 до 30 років, іноді до 40 років.
Утримання червоновухих черепах у неволі виявляється значно складніше, ніж може здатися на перший погляд. Важливо пам'ятати, що хоча черепахи більшу частину часу проводять у воді, все-таки це не риби, і суша їм потрібна обов'язково. Тому житло для черепахи треба створювати з огляду на особливості її існування.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.headline
Каракал звичайний😍

# data[].attributes.subject
Каракал звичайний😍

# data[].attributes.body
Як я познайомился з нею?🐱

З ціею тваріною я познайомился через мем, де був каракл з ім'ям Шльопа.

Опис📝

Каракл це вид роду Каракал родини Котових. Довгий час каракала відносили до роду Рись через зовнішню схожість.

Де мешкають?🗺

Мешкає в саванах, пустелях і передгір'ях Африки (за винятком Сахари й екваторіальних джунглів), в пустелях Аравійського півострова, Малій і Середній Азії.

Скількі вони живуть?🧐

У природі він живе не більше 5 років, а поряд із людиною близько 20 років.😲

Харчування🍔

Іноді вони харчюются піщанки, тушканчики, ховрахи, зайці-толаї, частково дрібні антилопи

Пельмені🥣

Деякі чомусь зв'язують пельмені та каракла Шльопу.

# data[].attributes.attachment_caption
Корсаков Дмитро

# data[].attributes.body
Лев або пантера лев (Panthera leo) — вид хижих ссавців з роду пантер родини котових. Це другий за величиною вид родини після тигра.
Історичний ареал лева був значно ширший сучасного – ще у ранньому середньовіччі лев зустрічався на всій території Африки, окрім пустель і тропічних лісів, також його можна було побачити на Близькому Сході, Ірані і навіть у південній Європі. У Північній і Північно-Західній Індії лев був звичним хижаком. Однак переслідування з боку людини і знищення середовища існування призвели до того, що в Африці лев зберігся лише на південь від Сахари, його ареал у даний час розірваний. В Азії невелика популяція існує у Гирському лісі (в Індійському штаті Гуджарат).
Спосіб життя левів нетиповий для великих кішок. Леви живуть великими сімейними групами — прайдами. Полюють і доглядають за дитинчатами, в основному самиці, самці ж охороняють територію. Бої за самиць часто закінчуються смертю самця-захисника або претендента.
Самці, які впізнавані за гривою, мають вагу від 150 до 250 кг; натомість самиці важать від 120 до 150 кг. Довжина тіла без хвоста 1,7-2,5 м, хвіст — 90-110 см, висота в загривку 90-125 см. Найважчий лев був убитий в 1936 році в Трансваалі, він важив 313 кг (книга рекордів Гіннеса). Зазвичай звірі в неволі більші.
Леви харчуються переважно копитними ссавцями, які населяють їх територію. Серед них - антилопа гну, газелі, імпали та зебри. Деякі стада нападають на таких великих тварин, як буйволи та жирафи.Ті леви, які не можуть полювати на великих тварин, вирішують ловити птахів, плазунів, страусині яйця та іншу їжу. Вони також беруть падаль грифів або гієн.
Леви багатоплідні і розмножуються в будь-який час року.Середня тривалість вагітності становить 110 днів, після чого левиця народжує від одного до чотирьох дитинчат в усамітненому місці, окремо від решти членів прайду. Вона часто полює сама, знаходячись неподалік від того місця, де сховане потомство. Левенята народжуються сліпими і зовсім безпомічними, їхні очі відкриваються приблизно через тиждень після народження. Маса тіла новонароджених – 1,2-2,1 кг.  Самка переносить дитинчат на нове місце декілька разів на місяць; ця процедура здійснюється для запобігання накопичення запаху у лігві, що здатен привернути хижаків

# data[].attributes.headline
Гречкін Нікіта (собаки) 

# data[].attributes.subject
Гречкін Нікіта (собаки) 

# data[].attributes.body
Моя улюблена тварина - це собака. Собаки належать до:
типу-хордові,
клас-ссавці,
сімейство - псових,
ряду - хижих,
вид - вовк.
Їх існує понад 450 різних видів. Як відомо собака перша тварина яку людина приручила. Собаки дуже розумні тварини, легко піддаються дресуванню. Вважають що собака сталася від вовка. Основні морфолонічні особлиіості: наявність молочних залоз і вигодовування потомсива молоком, живородіння, теплокровність, волосяний покров. Тіло у них двобічносиметричне, рухаються на 4-х лапах. Моя улюблена порода  - бігль. Бігль відноситься до мисливських собак, у них довгі вуха, та вони завжди різнокольорові. Вони живуть приблизно 12-15 років. Деякі собаки допомогають прикордонникам, деякі допомогають людям з обмеженими можливостями, для сліпих вони поводирі... Частіш за все собака , це надійний охоронець для свого володаря. Вони тварини соціальні, живуть переважно з людьми, домашні тварини. Так як собаки належать до ряду хижих вони люблять їсти м'ясо, субпродукти, але для здорового розвитку живлення повинне бути різноманітним.
Собаки багабагатоплідні. Середня тривалість вігітності складає 54-72 дня.

# data[].attributes.headline
Лев (Федорович Михайло)

# data[].attributes.subject
Лев (Федорович Михайло)

# data[].attributes.body
Лев - вид хижих ссавців, один із п'яти представників роду пантер, що відноситься до підродини великих кішок у складі сімейства котячих. Поряд з тигром — найбільша з котів, що нині живуть, маса деяких самців може досягати 250 кг.

Леви — єдині кішки, у яких самці виразно відрізняються від самиць. Дорослі леви-самці відрізняються великою гривою і є набагато більшими за левиць. Лев вважається дорослим у 5 років і до цього моменту набирає свого оптимального «бойового» розміру. Самці важать 150—225 кг, в окремих випадках — до 240 кг при довжині тіла без хвоста 1,7-2,5 м, хвіст — 90-110 см, висота в загривку 90-125 см. Маса самиць становить 100—150 кг, в окремих випадках до 160 кг. Найважчий лев був убитий в 1936 році в Трансваалі, він важив 313 кг (книга рекордів Гіннеса). Зазвичай звірі в неволі більші. У 1970 році в Лондонському зоопарку було зареєстровано рекордну вагу лева 375 кг. Лев відрізняється від свого найближчого родича тигра пропорціями тіла. Так, тигр трішки довший, а лев вищий в плечах і має трохи більш витягнутий череп, але в основному ці дві великі кішки мають приблизно однакові розміри, а також однакову силу. Наприклад, сила укусу тигра і лева може досягати 450 кг, а сила удару лапою досягає 180 кг, швидкість удару лапою досягає 6 м/с. Спосіб життя левів нетиповий для великих кішок. Леви живуть великими сімейними групами — прайдами. Полюють і доглядають за дитинчатами, в основному самиці, самці ж охороняють територію. Бої за самиць часто закінчуються смертю самця-захисника або претендента. Деякі прайди спеціалізуються на одному з видів здобичі (є леви, які полюють на слонів). Дорослий самець здатний з'їсти більше 30 кг м'яса за раз. Ситий лев може проспати майже 20 годин. При нагоді вбиває представників інших котячих, таких як гепарди і леопарди. Іноді їх жертвами стають гієни.

# data[].attributes.body
1. Назва виду
Тигр– хижак класу ссавці, типу хордові, загону хижі, сімейства котячі, роду пантери, підродини великі кішки. Свою назву він отримав від древнеперсидского слова tigri, що означає "гострий, швидкий", і від давньогрецького слова "стріла".
2. Поширення
Він розповсюджений на території Індії, Бангладеш, М'янми, Бутану та Непалу. Тигр — вид, що перебуває під загрозою вимирання. Нині кількість цих тварин у неволі більша, ніж у природі.
3. Спосіб життя
Володіючи настільки потужною силою не дивно, що тигр відчуває себе повновладним господарем лісу. Свою територію тигри самці позначають спеціальними мітками, які роблять сечею і захищають від посягання інших тигрів.У природних умовах тигри живуть або поодинці, або невеликими сімействами  і що дуже цікаво, відносини тигрів з однієї сім’ї завжди доброзичливі, часом вони кумедно ведуть себе під час спілкування, торкаючись одне одного мордами. Але якщо до них на територію випадково забреде тигр-чужинець, то йому не поздоровиться.
4. Морфологія
Саме тигр найбільший хижак котячого сімейства, ця смугаста «кішечка» має до 3 метрів в довжину при середній вазі в 250-300 кг. Тигри мають гнучке і м’язисте тіло з круглою головою і опуклим чолом. Очі тигра виразні, до того ж вони здатні, як і люди розрізняти кольори (в цілому здатність розрізняти кольори дуже рідкісна в тваринному світі) і навіть бачити в темряві. Крім хорошого зору тигри мають також і чудовий слух і нюх , здатні вловлювати найменші звуки і тонкі запахи. Найбільшими є бенгальський та амурський тигри, вага може досягати навіть 380 кг. Самки тигрів зазвичай трохи менше самців.
Передні лапи тигра мають п’ять пальців, задні тільки чотири, на кожному з тигрових пальців знаходяться витяжні кігті, які також йдуть в хід при тигрячому полюванні.Волосяний покрив тигрів залежить від виду і місця проживання, так у південних тигрів волосяний покрив короткий і щільний, в той час як у тигрів північних, він більш пухнастий.Шкіра тигра жовта або коричнева з фірмовими чорними смугами, розташованими по всьому тілу. Смуги тигра володіють характерними загостреними закінченнями, часом розсовуються і знову з’єднуються. В середньому на тілі тигра розташовується близько 100 смуг. Кільцями смуг покритий і довгий хвіст тигра.На морді тигра є пружні білі вуса. Також у дорослого тигра в наявності 30 зубів (якими вони пережовують їжу) + чотири гострих ікла, по два зверху і знизу, з їх допомогою хижаки розправляються зі своїми жертвами.
Пам’ятаєте, що слово «тигр» перекладається з перської мови як «гострий, швидкий», так от він дійсно швидкий, і незважаючи на свою значну вагу цей хижак здатний розвивати швидкість до 60 км на годину.А ще тигри володіють значним риком, рев тигра може бути чутним на відстані до 3 км.
5. Живлення
Дорослий тигр за раз може з’їсти 30-40 кг м’яса, а якщо це ще й дуже голодний тигр, то всі 50 кг. Головне джерело їх їжі складають копитні і великі травоїдні тварини: дикі кабани, тапіри, олені, козулі. А ще тигр прекрасний плавець і завжди не проти поласувати не тільки м’ясом, а й рибою. Часом до тигра на обід може потрапити навіть маленьке слоненя, яке відірвалося від своїх батьків, але на дорослих слонів (як втім, і носорогів) тигри нападати вже побоюються.Полюють тигри в різний час, коли відчують голод, тоді й виходять на полювання, а це може бути як вдень, так і вночі, вранці і ввечері. Полюють завжди поодинці, при цьому застосовуючи два прийоми: або сидять в засідці, терпляче вичікуючи потенційну жертву, або ж обережно підкрадаються до неї. Так чи інакше, обидва ці прийоми закінчуються стрімким кидком тигра, в ході якого він наздоганяє свою здобич. Дрібним тваринам тигр відразу ж перегризає горло, більших, він спершу валить на землю і потім перегризає шийні хребці.
6. Рух
Тигр здатний стрибати на висоту до пя'ти метрів, і на 9-10 метрів в довжину, що робить практично неможливим втекти від нього на короткій відстані. Впольовану здобич тигр може нести, тримаючи в зубах у висячому положенні або закинувши на спину: таким чином він може бігти із здобиччю вагою в 100 кілограм; з вантажем в 50 кілограмів в зубах тигр може перестрибувати перешкоди висотою до двох метрів. В разі полювання на дуже велику здобич (гаурів та азійських буйволів) тигр може перетягувати їх по землі, рухаючи таким чином здобич, що в 6-7 разів важча за нього, тобто загальною вагою більше тони
7. Розмноження
Статева зрілість у тигрів настає в 3-5 років. При цьому самки дозрівають швидше і вже починаючи з 3 року життя вони готові до виношування дитинчат, в той час як тигри самці стають статевозрілими у 5 років.Шлюбний період у тигрів припадає на грудень-січень. Самець в цей час активно залицяється до самки. Часом трапляється, що на одну самку претендує два самця, тоді між ними відбувається бійка і самка дістається найсильнішому.Вагітність у тигриці триває близько 100 днів, пологи проходять у влаштованому тигриному лігві. За раз народжується 2-4 тигреня, в рідкісних випадках їх може бути 6. Як і їхні родичі кошенята, маленькі тигренята народжуються сліпими і лише через тиждень прозрівають. Перший час тигренята годуються молоком матері.В цей час вони дуже швидко ростуть, вже через 2 місяці після народження тигриця-мама вперше зі своїми дітьми покидає лігва. По досягненні півтора років тигренята перетворюються в цілком собі дорослих і великих тигрів. Правда, багато молодих тигрів ще до 3-5 років живуть поруч з мамою

Роботу виконала
учениця 7-В класа
Фомич Інна

# data[].attributes.headline
Вислоухий британец 

# data[].attributes.subject
Вислоухий британец 

# data[].attributes.body
Шотла́ндская вислоу́хая ко́шка или ско́ттиш-фолд (англ. Scottish Fold) — порода домашних кошек с характерными загнутыми вперёд и вниз ушами, что вызвано действием доминантного гена, который возник в результате естественной мутации и оказывающий влияние на хрящи во всём организме. ведмежат. Це компактні і при цьому потужні коти.

У них повні широкі груди, короткі або середньої довжини сильні ноги, округлі лапи, хвіст – товстий в основі, з округлим кінцем. Голова у британців кругла, з широко поставленими вухами середнього розміру. Чарівна мордочка з круглими щоками, твердим підборіддям, великими відкритими очима і широким носом середньої довжини. Шерсть коротка і дуже щільна. На дотик британець – справжній плюшевий ведмедик!

Існує невелика плутанина в назві породи. Деякі називають її британська висловуха короткошерста кішка, що абсолютно невірно. Є дві різних породи: шотландська висловуха кішка і британська короткошерста, які мають, звичайно, багато спільного, проте зареєстровані як дві різні породи.

Характер британської короткошерстої кішки такий же «плюшевий». Ці чарівні створення дозволяють робити з собою все, що не принижує їх котячої гідності. Любов кішки до господарів не знає меж, проте, нав'язливою її не назвеш. Навіть якщо ви подовгу відсутні, ваш британський улюбленець буде терпляче чекати вас, а час очікування проведе цікаво і з користю для себе. Чи може просто влягтися спати, і коли ви повернетеся додому, то вас зустріне ласкава плюшева грудочка і обдарує своєю любов'ю.

Милі і ласкаві тварини, по вдачі вони істинні королі. І якщо у вашому будинку живуть інші домашні вихованці, цей «ведмедик» швидко стане ватажком зграї.

Плюшеві красені прекрасно адаптуються до життя як у квартирі, так і на дачі. Вони – відмінні мисливці. Побачивши здобич, моментально перетворюються на тигра, отримуючи величезне задоволення від прогулянок по травичці і полювання на дрібну живність.

Ахматгалиева Татьяна 7 В класс

# data[].attributes.headline
лемуры — инфраотряд 

# data[].attributes.body
лемуры — инфраотряд приматов из подотряда полуобезьян. В нём объединены все представители отряда, живущие на Мадагаскаре

Настоящие лемуры почти травоядны: они питаются цветами, фруктами, листьями, но в не воле известны примеры питания насекомыми

# data[].attributes.headline
Папуги, Олександр Миндруль

# data[].attributes.subject
Папуги, Олександр Миндруль

# data[].attributes.body
Папуги-відносятся до птахів, вони знаходятся в більшенстві у теплих странах таких як: Італія, Африка і тд. Деякі попугаї вміють повторювати за людинрю, або за твариною, як косета, але розмовляти вони не вміють. Папуги їдять: зерна, деякі тропічні фрукти та деякі ягоди. У папуг е окрас, наприклад зелений, кольоровий, синій, жовто-зеленр-голубий, та сірий, це найграніші та найпопулярні окраси.

# data[].attributes.body
Это пресмекающиеся существа.
Есть как и в воде,так и на суше.Их целых 335 видов.Чаще всего домой покупают красноухих черепах.Черепахи долгожители.Красноухие черепахи живут от 30 до 50 и более лет.Есть черепахи которые живут более 100 лет.

# data[].attributes.body
Страус — нелітаючий птах, крила слабо розвинуті, кіль відсутній. Страуси можуть довгий час обходитися без води, але при нагоді охоче п'ють воду та купаються. У неволі страуси живуть до 50 років. Розвивають швидкість 60-70 км/год. Середня вага становить 50-75 кг, окремі самці можуть важити до 131 кг.

# data[].attributes.headline
(Морська ігоана)Монахова Тамара 

# data[].attributes.subject
(Морська ігоана)Монахова Тамара 

# data[].attributes.body
Загальна довжина сягає 140 см, з яких більше половини займає хвіст. Колір шкіри бурий, оливково—сірий. Голова коротка та широка, вкрита багатокутною лускою. Найбільша луска розташована на лобі у вигляді спрямованих уперед конусоподібних рогових горбиків. Вдовж спини до кінчика хвоста є невисокий гребінь, який стиснутий з боків й складається з витягнутої трикутної луски. Кінцівки добре розвинуті, міцні. Пальці короткі з великими зігнутими кігтями, мають плавальну перетинку. Хвіст сплющений з боків, має схожість із веслом, вкритий дрібною ребристою лускою. Морська ігуана зустрічається переважно на скелястих берегах, солоних болотах. Вона не дуже вправна на суходолі, втім добре плаває та пірнає, має унікальну серед сучасних ящірок здатність проводити велику частину часу, зокрема знаходити їжу, у морі. Харчується переважно водоростями, а також іноді дрібними хребетними (дослідник на ім'я Карл Ангермайер, що живе на Галапагоських островах, спростував думку герпетологів стосовно того, що ці ігуани не їдять нічого, окрім водоростей. По-перше, він навчив їх збиратися на свист, а по-друге, згодовував їм сиру козлятину, рис, вівсянку, хліб і макарони).

# data[].attributes.headline
Скоттиш-страйт: семейные кошки

# data[].attributes.subject
Скоттиш-страйт: семейные кошки

# data[].attributes.body
Скоттиш-страйт или шотландская прямоухая кошка. Мой домашний питомец, по имени Ларсон. Настоящий друг и любимец нашей семьи.
Страна происхождения: Великобритания, Шотландия
При среднем весе 4-7 кг, наш кот весит почти 10 кг

Шотландские прямоухие – это те же скоттиш-фолды, но с видоизмененным положением ушной раковины. Уши страйтов не имеют характерного залома и поставлены прямо. Скоттиши считаются одной из самых молодых кошачьих пород.
Первым официальным заводчиком скоттишей стал обычный селянин, Уильям Росс, взявший на воспитание котенка от вышеупомянутой вислоухой мышеловки. А несколькими годами позднее к процессу подключились и профессиональные бридеры. При этом специалисты стали свидетелями интересного явления: в пометах, принесенных даже самыми чистопородными скоттишами, нет-нет да и появлялись малыши с прямостоячими ушками.

* Скоттиш-страйты не требуют повышенного внимания к собственной персоне и не воспринимают отлучки хозяина как катастрофу вселенского масштаба.
* Легко усваивают нормы кошачьего этикета: порванные обои на стенах и исполосованная обивка дивана – это не про шотландцев.
* Довольно пассивны. Обожают погружаться в себя и созерцать окружающую реальность, в мыслях уносясь куда-то далеко.
* Стрессоустойчивы и сравнительно быстро привыкают к новой обстановке.
* Шотландским прямоухим кошкам свойственна боязнь высоты, поэтому выше стола эти питомцы почти никогда не забираются.
* Шотландцы нуждаются в ласке и тактильном контакте, но категорически не переносят, когда их берут на руки.
* Шотландцы нуждаются в ласке и тактильном контакте, но категорически не переносят, когда их берут на руки.

# data[].attributes.headline
Колибри (Снеговского Владимира)

# data[].attributes.subject
Колибри (Снеговского Владимира)

# data[].attributes.body
Колибри- семейство маленьких птиц из отряда стрижеобразных (Apodiformes). Известно более 350 видов, обитающих в Америке от Аляски и Лабрадора до Огненной Земли, многие виды являются эндемиками.  Широко распространены в тропических лесах, особенно на среднегорье. Большую часть рациона колибри составляет богатый углеводами сладкий нектар цветковых растений, который они добывают с помощью длинного чувствительного языка. Благодаря питанию нектаром колибри являются опылителями, многие растения Нового Света опыляются исключительно ими.
Колибри обладают ярким оперением, часто с металлическим блеском. Его цвет зависит от микроструктуры перьев и меняется при разном освещении. У некоторых представителей семейства может быть хорошо выраженный хохол или своеобразный воротник. Не очень длинные крылья колибри включают десять развитых первостепенных и шесть-семь укороченных второстепенных маховых перьев.

# data[].attributes.headline
Красновуха черепаха

# data[].attributes.subject
Красновуха черепаха

# data[].attributes.body
Мои любимые животные это черепахи.Красноухие мои любимые,вырастают большими,с ними нцжно гулять,кормить и ухаживать за их аквариумом.Красноухая черепаха или Желтобрюхая — вид черепах из семейства американских пресноводных черепах.